Белва Плейн
Звездно небе

Превод от английски: Илвана Гарабедян, 2007

chitanka.info

Едва когато се опитаме да вникнем в съкровените нужди на ближния, осъзнаваме колко неразгадаеми са човешките същества, с които споделяме звездното небе и топлината на слънцето.

Джоузеф Конрад

Пролог

Той чакаше, загледан в отдалечаващата се малка елегантна кола, докато момичето с морскозелените очи изчезна от погледа му.

„Ако мислиш за нея, по-добре я забрави — предупредиха го другите. — Тя посещава пансион и пътува до Европа. Пазят я по-строго и от златото във Форт Нокс“.

Разбра какво имат предвид. Той беше никой и нямаше нищо.

Първа глава

1900 г.

Завинаги щеше да запомни времето през онзи ден. Нощта падна, а дъждът, завалял от сутринта, продължаваше да се сипе над малкото градче в Ню Джърси, разположено на брега на Атлантическия океан. „Направо можеш да си представиш, че си на пиратски кораб с Дългия Джон Силвър, поел през бурното море към Острова на съкровищата — мислеше си Адам. — А всъщност да си седиш в кухнята до бумтящата печка“.

— Да ти сипя ли още от яхнията, Адам? Сигурно си уморен, след като цял ден си помагал на баща си в магазина — предложи му Рейчъл.

Баща му се бе оженил за нея след смъртта на майка му. Тя се отнасяше мило с него и той я харесваше, но му се искаше да не го кара непрекъснато да яде повече.

Баща му се засмя:

— Говориш като истинска еврейка, която все гледа да натъпче децата с храна. Не е уморен. Той е силен мъж. Само след три дни ще навърши тринадесет, човек от новия век. Хиляда и деветстотната година, Адам! Какво мислиш?

В момента Адам изпитваше единствено облекчение, че следобедът е свършил. Край с кошовете, кутиите и торбите, пълни с всевъзможни неща за ядене: кафе, захар, уиски, чай, моркови, картофи, бисквити и карамелени бонбони; както и с различни мъжки и женски дрехи — бричове, корсети, фишу, вратовръзки, престилки и какво ли не още. Едно знаеше със сигурност обаче, и то съвсем категорично. Нямаше да последва стъпките на баща си и да работи в магазина, когато порасне. Може би някое от другите момчета щеше да пожелае, но не и той.

Странни бяха по-малките му братя — или по-точно, полубратя, — различни от него, а и толкова различни един от друг, че Адам се питаше какво всъщност прави хората такива, каквито са. Кое караше Джонатан, на четири години, да е толкова жизнерадостен и щастлив, та Адам нямаше нищо против да го наглежда понякога? А какво превръщаше деветгодишния Лео в такава напаст, с хаплив език и избухлив нрав, че понякога на човек му се искаше да се появи някой непознат и да го осинови?

Въпреки това, нямаше как да не съжалиш горкото хлапе. Лицето му имаше формата на яйце — с дълга заобленост в горната част, където челото се издаваше напред, и почти без никаква брадичка в долната част. Беше прекалено нисък и дебел. Винаги стоеше сам в училищния двор. Единственият му приятел бе Боби Нишикава, чиито родители държаха японския ресторант „Фуджи“ на главната улица. Лео бе твърде срамежлив, твърде умен и твърде тромав. „Колко пъти съм се опитвал да му покажа как се играе с топка — мислеше си Адам, — но вече се отказах. Само ми се ядосва още повече“.

Внезапно Лео прекъсна мислите му:

— Адам е копеле! Знаете ли, че Адам е копеле?

Рейчъл и баща му шумно оставиха чашите си за кафе върху чинийките.

— Какво? — възкликна Рейчъл. — Какво приказваш, за Бога, Лео?

— Грозно е — укори го баща му. — Възпитаните хора не използват такива думи.

— Напротив, използват. Чух ги — Лео побърза да продължи с разказа си, след като вече бе станал център на внимание: — Говореха по време на баскетболния мач в салона. Двама мъже, които седяха зад мен. Когато Адам вкара кош и спечели играта, единият каза: „Жалко, че е копеле, такова умно и добре изглеждащо момче като него“. Чух ги, татко.

— Това е нелепо! Този човек трябва да се засрами, който и да е.

„На седем години ли бях, във втори клас, или може би само на шест, в първи клас, когато едно по-голямо момиче от пети клас каза на приятелките си, че Адам Арнинг е копеле?“ Начинът, по който бе изрекла думата, и присмехулното изражение на лицето й му бяха подсказали, че го нарича със срамно име — също толкова срамно, колкото и да повърнеш в училищния двор, както му се бе случило веднъж.

— Не съм! — бе извикал в отговор.

— Точно такъв си. Съседката каза на майка ми. Чух я.

— Разбира се, че не си — беше заявил баща му. — Това са глупости. Изобщо не мисли за тях.

Така и бе направил. Но защо сега си припомняше всичко толкова ясно?

— Лео, ще бъдеш наказан — строго се обади Рейчъл, — ако отново използваш тази дума.

— Не ме интересува.

— Или ще ме послушаш, или много ще те заинтересува. А сега бъди добро момче и дай тези огризки на Артър.

Чуло името си, старото куче, кръстоска между майка коли и неизвестен баща, вдигна глава, сякаш искаше да попита нещо с топлите си кафяви очи.

— Аз ще го нахраня — побърза да се обади Адам.

Изведнъж почувства необясним прилив на нежност към това зависимо от тях същество, което вярваше, че ще се грижат за него и никога няма да го наранят. Сложи купичката с храна пред кучето и го погали по главата.

Сякаш нищо не бе станало на масата преди малко, баща му напомни, че е събота.

— Сложих ваната в килера, а водата в чайника на печката сигурно е достатъчно гореща, за да се изкъпеш, Адам.

— Не тази вечер, татко. По-уморен съм, отколкото си мислех. Направо ще си легна.

Нито Рейчъл, нито баща му продумаха. Не се ли чудеха защо се качва горе толкова рано? О, определено знаеха, че е станало нещо ужасно!

На тавана, където покривът бе толкова скосен, че човек можеше да стои прав само в центъра на стаята, Адам свали ризата и панталоните си, запали газената лампа, взе книгата си и легна, но без да чете. Дъждът барабанеше по стъклото на единствения прозорец. В помещението бе студено и макар да бе с дебело долно бельо и покрит с плътна завивка, усещаше не просто студ, а се чувстваше съвсем гол, сякаш изложен на показ пред света.

Никога не бе мислил много за майка си. Беше починала — и толкоз. Хората умират. Бе си отишла по време на епидемията от дифтерия, когато той бил само на три седмици.

Понякога, много рядко, поглеждаше снимките на хора, които не познаваше и никога нямаше да срещне: родителите на баща му, застанали пред малка дървена къща в една страна отвъд океана; баща му и млада жена на фона на каменна стена — жената бе съвсем дребна и слабичка под огромна шапка с пера.

Незаконен. Копеле. Дали тези двамата бяха направили онова, за което си мислеше в момента? Когато си на тринадесет, вече си мъж и си научил разни неща. Много от приятелите му имаха по-големи братя, които се събираха и наемаха някоя каруца, за да ги закара в събота вечер на пет километра извън града до къщата на Грейси — възрастна дебела дама, която живееше с десетина млади жени. Там братята „правеха разни неща“. Трябваше да заделиш малко пари, за да идеш там. Знаеше го.

Но онова, което съпрузите правеха, беше много различно. Имаха деца, защото са женени. Да имат деца, без да са женени, приличаше на кражба. Да направиш някому копеле бе все едно да излезеш от магазина на татко, скрил под палтото си пакетче, без да платиш. Не си представяше баща му да открадне каквото и да било. Той не би го излъгал. Онези момичета в училище, както и мъжете в салона — те може и да лъжеха, но не и баща му.

Докато баща му се качваше нагоре, старото стълбище проскърцваше под тежките му стъпки. Когато влезе в стаята, седна на ръба на леглото, сякаш правеше това всяка вечер, а не му се случваше за първи път.

— Пак ли четеш, Адам? Коя книга този път?

— „Последният мохикан“. За индианци.

— Когато пристигнах в Америка, все още имаше неколцина индианци в Джорджия. Повечето отдавна са прогонени, горките. Разказвал ли съм ти някога за тях?

Адам можеше да му отвърне, че вече знае наизуст цялата история. За пътуването на север, защото Югът бил много беден след Гражданската война; за коня Уайти и фургона, който баща му купил веднага щом спестил малко пари; за пристигането в този град и откриването на първия малък магазин на Саймън Арнинг. Но сега само кимна и зачака.

— Хиляда и деветстотната година е. Всичко ще бъде различно. Не знам точно как, но ще бъде. Така казват. Сигурно скоро ще трябва да си прекарам телефон, нали? Говори се, че цената му в близко време ще падне доста. Ако не падне, просто ще минем и без него. Пенитата стават на долари. Светът си вървеше много добре толкова години наред и без всички тези нови изобретения — автомобили, телефони, електрически лампи и какво ли не. Да, пенитата стават долари.

Баща му бе пестелив, но не скъперник. Саймън Арнинг бе известен с извънмерната си благотворителност, както и със снизхождението си към най-бедните му клиенти. Адам добре знаеше всичко това, но разбираше, че баща му не се е качил тук, за да говори за Гражданската война в Джорджия, нито пък за новия век, затова кимна и отново зачака.

Саймън имаше навика да говори на пресекулки. Хората казваха, че е пестелив на думи, което бе вярно, освен в редките случаи, когато думите внезапно започваха да се леят от устата му… а после, също толкова внезапно, спираха.

— Май чувам Артър да се мъчи да се покатери по стълбите. Вече едва успява да се повдигне. На неговата възраст…

Баща му се загледа към вратата. Настана тишина, леко унила и плътна, като нещо, което можеш да пипнеш с ръка. Мълчанието продължи достатъчно дълго, за да има време Артър да влезе, да се протегне и да потъне в обичайната си дрямка. Баща му се прокашля, за да прочисти гърлото си, понечи да заговори, после спря. Накрая си придаде ведро изражение и започна отначало:

— Никога не съм ти казвал, на никого не съм казвал, че нямаше да те има, ако не беше Артър, нали?

Адам си помисли: „Ако е дошъл да ме забавлява с някоя кучешка история, не искам да слушам. Би трябвало да го знае“.

— Историята е доста дълга. Мога да ти я разкажа, ако искаш.

Адам чу презрението в собствения си глас, когато повтори:

— Ако не е било кучето, нямаше да ме има ли? Не разбирам. Мисля, че е добре да я чуя.

— Такааа… Точно в деня, преди да отворя магазина си тук, трябваше да доставя нещо в една ферма. Беше пролет и прекалено горещо за сезона. Конят се умори и го водех бавно. Затова забелязах тази ужасна случка край пътя, видях едно току-що родило куче. Малките, пет или шест, всяко не по-голямо от мишка, лежаха полумъртви до горката си майка. Тя изглеждаше прекалено слаба, за да помръдне, и едва дишаше с увесен език под жаркото слънце. Някой негодник, който не заслужава да се нарече човек, я бе захвърлил в гората. Само Бог знае колко време е лежала там, вероятно цялата нощ. Вдигнах я и я качих във фургона заедно с кученцата, оцапах се целият, но не можех да оставя горкото животно ей така. В най-близката ферма спрях и помолих за вода, за да ги разхладя. Едно младо момиче излезе да ми помогне. Казваше се Айлийн. Айлийн Мърфи.

Адам вече знаеше всичко това. Айлийн бе майка му. Знаеше за раждането си в стаята над магазина, за епидемията от дифтерия. Тъжна история, прекалено тъжна, за да я изслуша отново.

— Взех кученцата и майка им у дома и я нарекох Куин. Всички малки, освен Артър, умряха на другия ден. Куин сигурно е била много стара, защото живя само още година. Поне я прекара на добро място.

Баща му се усмихна, но не на него, а на себе си. Потайна усмивка, която обикновено означава, че човек си спомня за нещо, което никой друг не знае.

— Айлийн дойде в магазина с бутилка мляко с биберон, защото решила, че Куин може да няма достатъчно за Артър. Тя му избра името. Честър Алън Артър се казва един от президентите ни. Беше голяма патриотка — поспря за миг. — Трябва да събера мислите си. Струва ми се толкова отдавна. Никога не бях срещал човек като нея. Толкова крехка и нежна. Харесваше цветята, обичаше да ги аранжира. На Четвърти юли слагаше червени, бели и сини букети на витрината. Толкова деликатна по природа, прекалено доверчива… не знам. Баща й работеше в онази ферма, където я бях срещнал. Сигурно се трудеше много, но недостатъчно усилено, че да стои настрана от баровете. Истински грубиян и непрокопсаник. Все се питах как е възможно да има такава дъщеря. Така и не разбрах… не научих много за семейството й, освен че е била най-малкото дете и последна е останала у дома.

И отново се появи онази тайнствена усмивка, толкова тъжна и загадъчна, че Адам, въпреки смесените си чувства на гняв, любопитство и тревога, все пак усети и известно съчувствие.

— Станахме приятели. Понякога, когато нямаше клиенти в магазина, пиехме кафе заедно. Тя никога не бе пътувала, нито пък бе чела за други места и градове. Аз й разказвах за родината си в Европа и за малкото селце, където всички говорехме на немски. Започна да идва по-често. Казваше на баща си, че се среща с приятелки на чаша сода в бакалията, докато той стоеше в бара, но всъщност идваше в моя магазин. Той бе отворен в повечето вечери и сигурно бе по-оживено място от пустата ферма. Какво би могло да я привлече, освен кучето? Аз бях почти тридесетгодишен мъж, а тя — осемнадесетгодишно момиче.

Предстоеше нещо, което Адам се опасяваше да чуе, но въпреки това трябваше да го чуе. Изчака.

— Тя беше такова дете, само пет години по-голяма, отколкото си ти сега. А пък и ти винаги си бил много по-зрял за възрастта си.

Сега вече щеше да чуе онова, което баща му всъщност искаше да каже. Но все пак изглеждаше не съвсем уверен, че трябва да го направи.

— Една вечер, докато беше при мен, в магазина нахлу баща й. Беше побеснял. Наричаше дъщеря си с грозни имена. Заплаши ме с юмрук. Опитах се да защитя Айлийн и се справих сравнително добре, макар че успя да я удари по бузата, преди да го изхвърля на улицата и да го кача във файтона му. Сърцето ме болеше за нея. Тя беше възпитано младо момиче, а той я засрами пред всички в магазина. Направих това, което би направил всеки друг на мое място, за да я успокоя. Измих лицето й и намазах удареното с мехлем. Отстъпих й леглото си на горния етаж и си постлах на кушетката в коридора. Баща й се появи отново на следващия ден, както подозирах, че ще направи, но тя остана скрита горе. Имах неколцина приятели в полицията и предполагам, добре са си поприказвали с него, защото след няколко дни той спря да идва. Чух, че фермата, в която работеше, е продадена и вече нямали нужда от него. А после разбрах, че е напуснал града, а вероятно и щата, само Бог знае накъде е поел…

„Той съжалява, че ми е казал толкова много“, помисли си Адам. Отделните късчета започваха да се подреждат в главата му като мозайка.

— Влюбихме се, Адам. И на теб ще ти се случи някой ден. Може би когато най-малко го очакваш или пък искаш. Това си е природен закон, красиво е.

— Но така и не сте се оженили, нали? И затова съм копеле.

— Не използвай тази дума! Какво сме направили или не сме направили, няма нищо общо с теб. Запомни го. Ти струваш колкото всяко друго човешко същество на този свят, а дори и повече от мнозина.

Все пак това не беше отговор.

— Не сте били женени и си ме излъгал, нали?

— Така е и много съжалявам. Не бях прав, но исках да те предпазя.

— А защо не си се оженил за нея? Ожени се за Рейчъл в синагогата.

— Оказа се невъзможно. Попитах, но не искаха да приемат Айлийн.

— Ами църквата? Тази на „Мейн Стрийт“ или другата — на „Сийсайд Авеню“?

— Нито едната, нито другата. Те пък не приемаха мен. Освен това баща й ги бе обиколил всичките и им бе наговорил ужасни неща за мен — Саймън впери поглед в пода. — Е, в някои имаше истина. Тя му беше дъщеря и аз бях постъпил с нея, както не биваше. В сърцето си никога не съм преставал да се извинявам за това.

— Нямаше ли къде другаде да идете?

— Предполагам, че е било възможно да отидем при някой мирови съдия. Но бяхме объркани. Това не е оправдание… Просто ни се струваше, че навсякъде ни отритват, че никой не ни иска. Не мислехме… Не знам.

Винаги, когато баща му казваше: „Не знам“, това означаваше, че няма какво повече да каже или че не иска да каже нищо повече. Но имаше още нещо, за което Адам трябваше да попита.

— Някога съжалявал ли си, че съм роден? Кажи ми истината, татко. Както каза, вече съм на тринадесет. Мъж съм.

— Да съжалявам ли? Господи, Адам, ти си дясната ми ръка. Сърцето ми! Ако можех да се изразявам по-добре на английски, щях да кажа… — гласът му пресекна. — … щях да кажа: искам всичко за теб. Целият свят! О, хората могат да са толкова глупави, толкова жестоки. Адам, вероятно никой не те е наранявал така, както аз те нараних. Но трябва да ти кажа истината сега, преди да умра.

Баща му слезе на долния етаж, къщата потъна в тишина и дори вятърът заглъхна. Адам угаси лампата и остана да лежи неподвижен. „Смесени чувства“, помисли си той. Учителят му бе използвал този хубав израз предния ден, когато им четеше на глас: „Човек можеше да е страшно ядосан и страшно тъжен едновременно“.

Запита се колко ли момчета мислеха за такива неща. Разбира се, едва ли бе единственият на света, но със сигурност бе единствен в тяхното училище, а вероятно и в целия град. Ако имаше и други, щеше да е чул за тях, също както Лео бе чул за него.

Сега знаеше, че е различен. Баща му бе казал, че светът може да бъде глупав и жесток, но засега той не бе усетил жестокост. Несъмнено щеше да дойде и това време. Рейчъл му бе разказала преди няколко дни за нейна братовчедка, на която не позволили да излезе с момче от „лошо семейство“. „Какво тогава е семейството на Адам Арнинг?“, помисли си той. Освен хората, които спяха долу, нямаше други роднини. Кой беше той?

„О, я стига — скастри се Адам самичък. — Ти си сред най-добрите в класа си. Най-добрият питчър в цялото училище“.

А нима баща му не го бе нарекъл преди малко своя дясна ръка?

На пода между леглото и прозореца Артър скимтеше насън и може би сънуваше катерицата, която го бе надбягала. Светлината от бледото нощно небе падаше върху кльощавите му стари хълбоци. Беше на четиринадесет години и не му оставаше много. „Той е в края на пътя си, а аз съм в началото. Но сме започнали по един и същи начин, Артър. И двамата сме били нежелани“.

Втора глава

Идеята да напусне дома си не беше нова. Много по-късно Адам си мислеше, че навярно всичко е започнало с уроците по история в гимназията, когато за първи път Западът го бе очаровал със своите „открити небеса“ и „безбрежни равнини“, както и с романтичните си индиански имена: Небраска, Дакота, Айдахо. Или пък онази нощ в таванската стая, когато бе на тринадесет.

Веднъж появила се, идеята остана в съзнанието му.

След завършване на гимназията Адам започна целодневна работа в магазина. Вечер се разхождаше към океана, сядаше на някоя скала или направо на пясъка и се взираше към хоризонта, където облаците и вълните се сливаха в едно. Копнееше за простор; таванската му стая, магазинът и самият град му се струваха прекалено малки.

Вероятно същата тази нужда го накара да се хване на работа като носач в един от новите голф клубове, които бяха построили на мястото на фермите близо до града. През лятото всяка неделна сутрин господин Херман Шипър му се обаждаше и двамата потегляха с файтона му към клуба.

По обратния път след успешна игра — а господин Шипър бе добър играч — разговорът бе доста по-различен от онова, което можеше да чуе у дома. Господин Шипър четеше много, пътуваше в чужбина, а най-важното — явно обичаше да разговаря с Адам.

— Ти си много умен младеж — казваше той. — Вярвам, че ще постигнеш много в живота си. Направи ми впечатление забележката ти тази сутрин за една от къщите, покрай които минахме. Възхити се на колоните. Каза, че са като на Партенона. Не са много младите хора, които биха го забелязали.

— Винаги съм обичал да гледам къщите, откакто госпожа Мей, учителката ми по история, ми показа книгите си по архитектура.

— Мислил ли си да учиш архитектура?

— Не.

Един ден Адам получи покана за обяд в дома на Шипър на „Сийсайд Драйв“. Разположената нависоко къща имаше прекрасен изглед към Атлантическия океан. Входното антре бе с високи сводове и цялото в бяло. Преди да минат през високите портални врати към терасата, набързо успя да зърне големи полилеи, вита стълба, просторна всекидневна с дивани, пиано и пъстър килим, мек като гъба под краката му.

Обядът вече бе сервиран на една маса под раиран чадър. Жаркото слънце хвърляше силни отблясъци върху океана и сребърните прибори, поставени до чиниите. Адам примигна и се помъчи да измисли какво да каже.

— Погледни между дърветата, Адам, и виж онази къща. Можеш ли да определиш стила?

През листата се забелязваше бледокафява стена, пресечена от дебели тъмнокафяви греди.

— Прилича на елизабетински…

— Точно така. Бях сигурен, че ще знаеш. Адам, ти си роден за архитект.

— Не е възможно. Човек трябва първо да иде в колеж. А понеже това е изключено… — каза простичко Адам и спря.

— Няма ли да се справиш със заем?

— Не. Ако имаме късмет да вземем някакви пари назаем, те ще трябва да идат за брат ми.

— Защо?

— Джонатан е много специален. Необикновено момче. Само на единадесет е, почти на дванадесет, а вече изучава математика и природонаучните дисциплини от гимназията. Прескочи две години по тези предмети. Иска да стане лекар, а нямаме достатъчно пари, за да получим образование и двамата.

— Много е необичайно човек да жертва собственото си бъдеще заради брат си — отбеляза господин Шипър и поклати глава. — Дори бих го нарекъл подвиг.

— Не се чувствам герой. Просто ми се струва проява на здрав разум.

— А другият ти брат?

— Съвсем обикновен, също като мен.

— Адам, ти не си обикновен. Вече те познавам доста добре. Имаш талант, а освен това и трезва мисъл, която е много важна за бизнеса. И ако ми позволиш да отбележа, мястото ти не е зад щанда на малък квартален магазин. Имаш голямо бъдеще, младежо. Трябва сериозно да се замислиш.

— Мислил съм. Ако си намеря работа в някоя фабрика, бих могъл да помагам на семейството си повече, отколкото с надницата си в магазина…

Господин Шипър вдигна ръка и го прекъсна:

— В този град няма нищо, което да си струва. Вече е хиляда деветстотин и седма и положението в страната не е добро. Три от най-големите банки в Ню Йорк банкрутираха. Трябва да се измъкнеш от този град. Сега не предлага нищо и дълго ще е така. Измъкни се. Замини.

„Добър съвет, но не и сигурна работа — мислеше си Адам, докато се сбогуваше. — Всъщност какво общо може да има един инвестиционен банкер с мен?“

Обърна се и погледна към редицата къщи, накацали по брега. Заобиколени от зелени плетове и цъфнали в мораво храсти, всички — дори и грозните — бяха очарователни. Домовете на богати хора. Дали това означаваше, че са домове на най-умните, най-трудолюбивите, или просто на тези с най-много късмет?

Големи вълни с бели гребени се приближаваха към брега в успоредни редици, а после се разбиваха с пухкава пяна. В далечината разпозна парахода, който плаваше до Ню Йорк; понякога — о, колко рядко му се случваше — се бе качвал на него и бе посещавал града, но монетите в джоба му стигаха едва да плати пътуването си: шестдесет цента за билет отиване и връщане и няколко петачета, които да похарчи в града. „Някога, когато остарея — мислеше си той, — ще си спомням за тези пътувания, както правят възрастните хора. Има неща, които човек не забравя…“

Стигна до завоя, зад който се намираше пясъчната дюна, където бе лежал един ден до Роузи Бек, най-красивото момиче в класа през последната им година в училище; имаше кукленско лице и носеше толкова тесни жилетки, че гърдите й бяха очертани, сякаш е гола. Тялото й бе стегнато на едни места и много меко на други; докато лежаха един до друг, Адам си я представяше без никакви дрехи.

— Не мога да дойда с теб на бала — каза му тя през онзи ден.

— Не можеш ли? Но ти ми обеща!

— Трябва да отида с Джейк. Налага се.

— Това е лудост! Защо се налага?

— Той ме покани и баща ми казва, че трябва да приема.

— Баща ти казва! Искам да знам защо.

— О, Адам, съжалявам, ужасно е, но казват, че вече съм на възраст и трябва да излизам с момчета, за които някой ден мога да се омъжа. Семейства, които… майката на Джейк е от стар и богат род… О, Адам, много те харесвам и ужасно съжалявам.

Да върви по дяволите! И бездруго не би искал да се ожени за нея.

След малко се обърна и пое надалеч от брега, към градския център. Неделна дрямка бе обхванала уличките, задръстени от файтони и товарни фургони в останалите шест дни. Това бе кварталът на хората като господин Шипър. Витрините на магазините бяха прясно боядисани. Сандъчетата по первазите — пълни с цветя. Раирани навеси предпазваха стоката от слънцето. Месинговите рамки на вратите на банката блестяха като златни, както и обковът на табелата над театъра, където се рекламираха водевилни представления и филми.

При вида на табелата Адам се усмихна. Баща му все още го предупреждаваше — на деветнадесет, почти двадесет години — за онези разюздани жени във водевила, които си слагаха руж по лицата и вдигаха високо крака, обути в дълги долни гащи! Горкият му баща явно си мислеше, че синът му е чест посетител не толкова в театъра, колкото в къщата на Грейси, където се наслаждава на всевъзможни сексуални удоволствия, описани през последните няколко хилядолетия.

След като отмина красивата каменна фасада на универсалния магазин, той зави зад ъгъла и пред очите му се разкри различна гледка. Тук се намираха трамвайното депо, болницата, ковачницата и градската конюшня. Следваха дългите улици, по които се редяха скучни на вид дървени къщи с еднакви дървени порти зад малки морави с кафеникава трева — накрая бе мизерната и запусната малка къща на семейство Арнинг.

Тук липсваше морският бриз, който да разхлажда кухнята. Беше горещо. Начело на масата седеше баща му, с натежали от следобедната дрямка очи. „Не е толкова стар — помисли си Адам, — че да изглежда тъй уморен. Попаднал е в коловоз, от който не може да се измъкне“.

— Закъснях. Съжалявам — извини се той, понеже забеляза, че вече приключват с пърженото пиле, което задължително ядяха в неделя. — Господин Шипър ме покани на обяд, а после се върнах по обиколния път.

— Предполагам — обади се Лео, — че скоро направо ще се преместиш у тях.

— Грешиш. Не съм толкова глупав, та да си въобразявам, че някога мога да живея като онези хора.

— О, разбира се. Само за това си мислиш.

„Трябва да запази това присмехулно отношение за училище и тогава може би няма да е предмет на непрекъснати подигравки от страна на съучениците си. Но той просто не може да се сдържа. Природата му е изиграла лоша шега. Роден е за жертва — също като скромното и хубавичко момиче на танцовата забава, което стои самотно до стената и никой не иска да танцува с него. Не е редно, жестоко е, но винаги е било така. Господи, нима косата му вече оредява? На шестнадесет години е, а вече оплешивява? Не, вероятно изглежда така заради изпъкналото си чело“.

Адам отвърна спокойно:

— Как мина твоят ден? С Боби ли излиза?

— Не съм излизал. Той има японски вестник и вече мога да чета по малко от него. Госпожа Нишикава остана силно впечатлена, сама го каза.

— Ами наистина е впечатляващо — обади се Рейчъл.

— Имам дарба за езици. Уча Боби да говори немски.

— Колко мислиш, че знаеш на немски? — попита баща им, който можеше да е ужасно нетактичен.

— Много. Нали слушам теб и мама?

— Това не значи, че можеш да говориш немски. Знаеш няколко фрази — и толкова. Недей да се хвалиш пред съучениците си. В квартала има няколко нови семейства — имигранти от Германия, и само ще се изложиш — баща му продължи да го поучава с най-добро чувство: — Хората не обичат онези, които сами се хвалят, Лео.

— Аз не се хваля. Няма нужда да го правя. По-умен съм от деветдесет и пет процента от учениците в гимназията. Всички са отчайващо неграмотни и си го знаят.

„Никой, освен мен и Джон — помисли си Адам, — не предполага колко умен е наистина Лео. Но пък е на шестнадесет, а говори детински. И защо бележките му са толкова лоши? Защо не положи малко усилия да ги подобри?“

— Всички го знаят — повтори Лео и зачака някой да го оспори.

Вместо това Рейчъл, която винаги гледаше да предотврати конфликтите, смени темата:

— Джонатан, не си ни казал, че ще участваш в парада по случай Четвърти юли. Разбира се, всички от класа ще участват, но не знаех, че именно ти ще носиш знамето. Госпожа Еймс ми каза вчера.

— Не е кой знае каква чест, мамо — обади се Джонатан. — Тегли се жребий за това. Всеки може да спечели.

Не беше вярно, макар че Рейчъл нямаше как да го знае. Джонатан просто проявяваше скромност и загриженост към чувствата на Лео.

Забележително дете. Джонатан е дарен с рядък ум и невероятна душевност.

Училищният съветник бе повикал Саймън и Рейчъл на среща, но те нямаха достатъчно кураж и бяха изпратили Адам.

Непременно трябва да се направи всичко възможно, за да отиде в колеж. Иначе ще е трагична загуба.

„Татко и Рейчъл не разбират напълно колко е важно Джонатан да иде в колеж — мислеше си Адам. — Смятат го за лукс. Но ако господин Шипър е прав, че имам усет към бизнеса, аз ще се погрижа за Джонатан. А после може да се погрижа и за себе си. Никога няма да стана архитект, но ще стана нещо друго“.

Люлеещите се столове поскърцваха на верандата привечер. Саймън и Адам наблюдаваха Лео и Джон, които играеха на поляната.

Единадесетгодишното момче бе по-високо от шестнадесетгодишното, но това не предизвика друг коментар, освен тежката въздишка на баща им. След малко той подхвана:

— Опитвам се да проявявам търпение, но Лео просто е… не може да се разчита на него. Когато е в добро настроение, всичко е наред, ала човек никога не знае в какво настроение ще изпадне след малко. Понякога се държи рязко дори и с клиентите. За щастие това е квартален магазин и всички наоколо го познават. Знаят какъв е.

— Не може да очакваш от него да бъде тактичен на тази възраст, след като не му харесва да работи в магазина.

— И защо не? И аз трябваше да го правя на неговите години. Ти — също. Още си в магазина. Достатъчно голям е, за да свиква с идеята. Късметлия е, че изобщо има някакъв бизнес, в който може да започне. Никога няма да остане без работа.

Това поне бе вярно. Боби вече се учеше да помага в ресторанта. Синът на господин Шипър също щеше да продължи бизнеса на баща си. Инвестиционно банкиране, малко по-различна сфера.

Навън се свечери съвсем, а столовете продължаваха да проскърцват, докато в главата на Адам бушуваше люта битка.

— Татко — заяви той изведнъж, — не искам повече да работя в магазина.

Баща му реагира изненадващо спокойно:

— Мислех за това. До известна степен го очаквах отдавна.

— Не ме свърта тук. Никога не съм ходил, където и да било. Признавам, искам да видя и други места. Но има и още нещо. Имам предчувствие — глупаво или не, — че мога да направя нещо голямо, че мога да спечеля пари и да помогна на всички ви.

— Имаш голямо сърце. Добро сърце. Но как си представяш, че ще стане? Домът на господин Шипър ли те наведе на тези мисли?

— Може би донякъде. Не знам.

„Той е наранен — помисли си Адам, — каквото и да казва“.

— Е, аз също напуснах дома си — призна Саймън, — така че как бих могъл да възразя? — преглътна тежко. — Кажи ми едно. Това има ли нещо общо с… с онова за майка ти и мен? Мислил ли си отново за него?

— Не, оставих го зад гърба си преди години — внимателно отвърна Адам.

Вероятно щеше да остане някъде дълбоко в съзнанието му, забравено там като важна книга, която е била прочетена и сега лежи на най-горната лавица.

Баща му тръсна пепелта от лулата, столът му спря да проскърцва и никой от двамата не продума повече. Тъга и нежност обзеха Адам и той протегна ръка, за да преодолее малкото разстояние помежду им, слагайки длан върху ръката на баща си.

Рейчъл приготви любимите палачинки на Адам за последната им закуска заедно. Всеки път, щом вдигнеше очи, срещаше притеснения й и замислен поглед. Баща му бе закачил на витрината на магазина табела: „Затворено до обяд“.

Неуверени как точно трябва да се държат в ситуация, толкова различна от обичайния семеен живот, братята му ту го гледаха с любопитство, ту си правеха глупави шеги или пък му задаваха всякакви въпроси, на които Адам нямаше отговор.

Баща му бе осигурил хубав костюм за десет долара, билет за влака и сто и петдесет долара, които Адам не искаше да приеме. Дали не вземаше тези скъпоценни долари само за да ги пропилее на вятъра? Нямаше ли да е по-добре да ги спестят, за да платят бъдещи разходи?

Очите на Лео изглеждаха навлажнени, когато тръгна за училище с Джонатан. Сълзи и прегръдка от Лео бяха рядко събитие, толкова рядко, че отначало Адам не можа да си спомни кога за последен път се е случвало. О, да, май когато почина кучето Артър и го погребаха в задния двор. Сега, докато го наблюдаваше, се запита какво ли още се крие зад сприхавия му и чепат характер.

Денят бе свеж и ясен; усещаше специфичния аромат на есенния въздух, докато вървеше с баща си към ферибота, който щеше да го отведе до онзи легендарен влак, отиващ на запад към Атчисън, Топика и Санта Фе.

— За първи път разбирам какво са изпитвали родителите ми, когато ги напуснах — каза баща му.

— Те са знаели, че никога повече няма да те видят. Сега е различно.

Мълчанието от страна на баща му бе достатъчно ясен отговор и Адам реши да го обори:

— Може да ти звучи самонадеяно, независимо колко пъти съм го повтарял, но съм твърдо решен, че Джонатан един ден ще стане лекар, ти няма да работиш толкова много, а Лео… ами и за него ще се постарая да направя нещо.

— Ти си добро момче, добър син, само гледай да не направиш нещо глупаво.

Вече закъсняваха и се наложи Адам да тича към кораба. Което бе добре. По-продължителна прегръдка за сбогом би била прекалено болезнена.

— Адам, грижи се за себе си. Иска ми се да бях направил…

Това бе всичко, което успя да дочуе, преди вятърът да отнесе останалите думи от устата на баща му.

„Какво му се е искало да е направил? Той вече е направил всичко по силите си, а аз ще направя останалото. Ще го направя. Може и да е глупаво, но точно сега, в този момент, чувствам, че ще покоря света“.

Под утринното небе родният му град блестеше с белите си сгради, сгушени сред обагрени в червено листа. Трите църковни кули, високият резервоар на газ станцията, масивната кафява сграда на гимназията, виенското колело в лунапарка, както и редицата изискани богаташки къщи, разположени по крайбрежната алея — всичко мина пред погледа му. После фериботът набра скорост и градът се изгуби от очите му.

Трета глава

На третия ден влакът забави ход и спря със скърцане на колела. Сред пътниците настъпи леко оживление, някой спомена, че човек може да утоли жаждата си и да се разтъпче по перона. На гарата, разбира се, имаше голям воден резервоар и платформа, където, ако се вгледаш в сиво-синкавия хоризонт, се забелязваше малка рекичка, която се виеше грациозно покрай някакво градче.

Кондукторът, застанал до Адам, отбеляза, че градчето Чатахучи е красива гледка.

— Там сигурно има доста пари. Много хора слизат от този влак в столицата и после вземат междуградската железница до Чатахучи.

— А откъде се вземат тези пари? Мястото не изглежда голямо.

— От скотовъдство и земеделие.

— Откога се забогатява от земеделие?

— Не е така, както си го представят хората на изток. Тук почвата е хубав чернозем, много плодородна, става за изхранване на овце, за добиване на дървен материал, за отглеждане на памук — почти за всичко.

Ферми. Не знаеше нищо за тях. Дали не трябваше да остане при баща си? Да му помогне да разшири магазина. Но не, баща му бе прекалено консервативен в схващанията си. Нямаше да се получи. Може би трябваше да опита късмета си в този град, да направи нещо, каквото и да е, да изкара малко пари и после да продължи към Калифорния. Може би индианското му име бе добра поличба. Чатахучи!

След като премина по моста над реката, която после правеше завой и продължаваше да лъкатуши надалеч, междуградската железница спря окончателно. Жегата бе изгаряща, затова първото, което Адам стори, бе да се отбие в един бар за студена бира.

Барманът му зададе съвсем логичен въпрос:

— Нов ли си в града?

— Тъкмо пристигнах. Мястото ми харесва — отвърна Адам, донякъде от учтивост, но също и защото наистина мислеше така. Из тихите улички се чуваше потропването на конски копита, а лек ветрец шумолеше в клоните на дърветата — канадски тополи, определи ги той, след като си припомни прочетеното в една книга.

Реши да не губи време и да мине направо на въпроса:

— Има ли някаква работа в града?

— Така веднага не мога да кажа. Ако се отбиеш довечера, тук се събират доста хора, можеш да поразпиташ и вероятно да си намериш нещо. Или може да пообиколиш наоколо и да видиш дали няма някоя табела, че се търси работна ръка.

Адам тръгна, поразходи се доста, зави няколко пъти и накрая се изгуби. Мина покрай млекарница, тъкачница, ковачница, търговци на добитък, дъскорезница, спиртоварна, както и покрай табела, на която пишеше, че там се изработват на ръка мебели и ковчези. Но нямаше обявени свободни места, а дори и да имаше, той не притежаваше нужните умения.

„Не знам за какво ставам — каза си, — освен да работя в магазин“.

А после внезапно всичко се промени. На централния площад, недалеч от гарата, което означаваше, че сигурно е вървял в кръг, пред него се откри друг свят. Тук бяха представителните сгради, където се помещаваха кабинетите на лекари, адвокати и различни брокери; тук беше и гимназията, която много приличаше на онази в родния му град, красива католическа църква, пощенската станция, Националната банка — клон Чатахучи, както и различни луксозни магазини, сред които и бижутерско ателие с красива колекция от сребърни съдове на витрината.

Спря пред неочаквано занемарен на вид магазин с надпис: „Ротхирш“.

На немски това означаваше „благороден елен“. Сети се, че и двете му ризи имат петна от храна, и реши да влезе и да си купи още две.

В дъното на дълго и тясно помещение се водеше шумен спор между едра възрастна жена и разгневен едър мъж. Едно доста младо момиче се опитваше да се намеси.

— Лельо! Лельо! Моля те, недей! — извика тя, докато дърпаше ръкава на жената. — Ти не разбираш, Райли.

— Не, тя не разбира, Ема — обади се мъжът. — Няма сърце. Когато господин Р. бе жив, това беше хубава работа. Той беше човек, а тя… тя е…

— Не го казвай! Не казвай нищо, за което ще съжаляваш, Райли — жената размаха пръст под носа на мъжа. — Бизнесът запада и вече ми дойде до гуша от теб.

Мъжът отвърна разгневено:

— Да не мислите, че на мен не ми е дошло до гуша от вас? Никога не сте справедлива!

— Не ми харесва тонът ти, Райли.

— Лельо — обади се пак момичето, — недей. Моля те, спри! Мразя това.

Случката определено не касаеше Адам. Но когато хората бяха толкова изнервени, както в случая, нямаше как да се предвиди какво може да се случи в следващия миг. Притеснен и неуверен как да постъпи, той се приближи, за да го забележат и да тушира малко напрежението.

— Бих искал да погледна няколко ризи — решително се обади той.

Жената реагира начаса:

— Аз ще се погрижа за господина.

Подпухналото й лице бе зачервено. Направи му впечатление копринената й рокля и прекалено многото бижута, когато тя тръгна с шумолящи поли към него и се зае да рови из лавиците, отрупани с нахвърляни жилетки, корсети и долни поли.

— Къде… къде, за Бога… това място е направо нетърпимо, Райли!

— Търсите от грешната страна, госпожо Ротхирш. Този човек не иска дантелена жилетка.

— Сякаш не го знам! Човек нищо не може да види тук от всички тези разпилени дрехи. Истинска бъркотия.

— Бъркотия е, защото вие се опитвахте да подредите рафтовете, госпожо Ротхирш — отвърна Райли.

— Мери си приказките, Райли, чуваш ли ме?

— Да, ще си ги меря. Напускам, госпожо Р. Никой не може да работи за вас.

— Не може, така ли? А каква е тази купчина тук?

Наистина имаше и друга купчина от разнообразни части от облеклото: вратовръзки, груби ботуши, шапки с широка периферия. Сред всички тези неща някак си се намери бяла риза. Адам подаде парите, а Райли тръгна към вратата.

— Къде си мислиш, че отиваш, Райли? Откога затваряме в два часа?

— Казах ви, че напускам, госпожо Ротхирш. Дойде ми до гуша.

— Какво? Дванадесет години работиш тук, а сега си тръгваш без всякакво предизвестие? Това е неприлично! — гласът на възрастната жена изтъня и потрепери. — Направо не знам какво ще правя. Как да намеря някого веднага? Уморена съм. Прекалено стара съм…

— Не си — обади се момичето. — Просто си прекалено развълнувана, а това е вредно за теб.

Именно в този миг Адам не можа да се сдържи да не се обади. Едва изрекъл първите думи, вече му се искаше да си ги вземе обратно.

— Вероятно бих могъл да помогна.

— Да помогнете? Кой сте вие? За какво говорите?

— Работил съм в търговията и мога да замествам за няколко дни.

Госпожа Р. го погледна зорко иззад очилата си.

— Това изобщо не ми звучи смислено. Дори не знам името ви.

Разбира се, че не звучеше смислено. Така ставаше, когато човек действа необмислено.

— Казвам се Адам Арнинг. Новопристигнал съм в града, затова нямам препоръки. Но ако ме вземете и по някакъв начин наруша добрия тон, можете да ме предадете на властите.

Госпожа Ротхирш толкова се смая, че бе направо забавно да я гледа човек.

— Търговия, казваш? А каква?

— В магазин за облекло на Източния бряг — вярно, това бе малка лъжа, но не бе ужасно престъпление. — Мога да ви дам добри предложения.

Явно бе привлякъл вниманието й, защото тя веднага го предизвика:

— Какви например?

— Ами, първо, трябва да решите дали искате да продавате мъжко или дамско облекло. Магазинът е много малък и за двата вида.

— О, така ли? А как досега бе тъй преуспял, щом е толкова малък? Ще ми кажеш ли?

— Лельо — обади се момичето, — забравяш, че цялата задна половина изгоря и още не е възстановена. Той има право.

— Видяхте ли? Слушайте Ема, госпожо Р. Тя разбира нещата.

— Не, не — възрази момичето. — Исках само да напомня на леля. Тя разбира.

Явно се опитваше да запази достойнството на възрастната жена. Адам усети подмолните течения в ситуацията също толкова ясно, колкото и в случаите, когато сядаха да вечерят у дома, а Лео имаше лошо настроение.

Той се обърна към Ема и с изненада срещна открития поглед на сериозните й очи. Изглежда, само те двамата от присъстващите успяваха да се контролират — само те двамата се разбираха чудесно.

Той се съсредоточи и подхвана отново:

— Ако магазинът остане само в това помещение, трябва да решите дали ще е мъжки или дамски. Предлагам да бъде дамско облекло.

— О, така ли? — жената леко се развесели и повдигна презрително вежди. — И защо?

— Защото жените харчат повече пари за дрехи от мъжете. Съвсем просто е.

Съсухрената й ръка посегна към тройния наниз перли, който се криеше сред флоралните къдрици на деколтето й. Тя изгледа Адам.

— На колко си години?

— Двадесет и шест.

— Не изглеждаш на толкова.

— Така казват всички.

— Завършил си колеж, нали? Говориш като образован човек.

— Не съм завършил, но съм изучавал различни дисциплини.

— Акцентът ти е на човек от висшата класа.

Самата госпожа Ротхирш имаше чужд акцент, вероятно някъде от Източна Европа според Адам. Подозираше, че е лекомислен сноб. Внезапно си спомни за петната от кетчуп по ризата си, придърпа сакото отпред, за да ги скрие, и вече леко развеселен и той, реши да използва речник, който би я впечатлил.

— Трябва да се махне цялата излишна стокова наличност. Разполагам с достатъчно опит, за да преценя, че някои от изложените артикули определено са излезли от мода.

Последва продължителна тишина, през която старата дама просто гледаше навън през замърсените прозорци. Райли пристъпи от крак на крак и въздъхна.

Адам беше много подреден човек по природа, определено най-стриктен в подреждането в семейство, което винаги бе поддържало строг ред. Таванската му стая бе най-спретната, леглото му — без нито една гънка, дрехите му — съвестно окачени в импровизирания дрешник, а книгите — подредени по азбучен ред на лавиците. Сега, когато се озърна наоколо, почувства, че ще е истинско удоволствие за него да подреди това място, а междувременно и да спечели някой и друг долар, за да се издържа, докато си намери нещо по-добро.

— Добре. Виждам, че си много интелигентен младеж. Бог ми е свидетел, не очаквам нищо ново от Райли. Може и да е лудост, но какво ще загубя? Ще ти платя три долара утре по същото време, ако поразчистиш тук. Устройва ли те?

— Искате ли наистина качествена работа?

— Ти как мислиш? Разбира се.

— Тогава ще са ми нужни два дни. А ще ми дадете ли свобода на действие?

В отговор тя само го изгледа изненадано.

— Какво означава това?

— Че ще мога да разчитам на своята преценка. Работил съм в някои много изискани магазини, госпожо Ротхирш. Знам как да подредя това място. Ще видите.

— Добре, шест долара за два цели дни работа. Сигурно съм си изгубила ума, но ще рискувам. Без номера обаче. Доста известна съм в града, така си е, знаят ме и в съда, и в полицейското управление.

— Повярвайте ми, разбирам го.

— Значи се уговорихме. Ето ключа. Отваряме в девет. А сега си отивам у дома. Хайде, Ема, изтощена съм.

До тротоара имаше паркирана малка електрическа кола, с която дамите, които можеха да си позволят подобен лукс, се придвижваха безшумно с десет километра в час, докато ходеха по разни задачи из града. След мрачината вътре, слънчевата светлина блесна върху лъскавия метал, върху огърлицата на госпожа Р., върху розовата рокля на Ема и сламената й шапка, а накрая, когато се качи в колата, върху лицето й.

— Зелени очи — каза си Адам. — Удивително!

Сигурно бе виждал зелени очи и при други хора. Но сега му се стори, че за пръв път съзира такива.

— В гаража си имат и „Стенли Стиймър“ — обади се Райли, докато колата тихо се отдалечаваше. — Използва я, когато шофира Руди. Той и жена му — Риа, работят в къщата. Казват, че старецът е платил близо хиляда долара за нея. Човек не може да си представи, че би се оженил за Сабин Р. Различни са като деня и нощта. Той имаше сърце. Раздаваше се на всички — за благотворителност, за църквата, за каквото се сетиш. След като получи удар, вече нямаше кой да поръчва нова стока за магазина и бизнесът замря. Човекът живя още четири години, без да може да говори и ходи. После избухна пожарът. Не знам защо изобщо ме държи тук, тъй като работата замря, но се радвам, че го прави, дори и когато крещи. Надницата не е голяма, но все пак няма да умрем от глад.

— Значи няма да напуснеш?

— Не! През няколко месеца си крещим един на друг. Това не значи нищо — Райли помълча, а после явно не можа да се сдържи и подхвърли за Ема: — Момичето е истинска красавица. И е много умна.

— Още е малка, нали? На колко години е?

Райли сви рамене.

— Петнадесет, може би шестнадесет.

— Не можах да преценя. Забелязах само очите й.

— Не ти ли направи впечатление косата й?

— Не мога да кажа. Само очите. Лицето й.

— Е, недей да си въобразяваш нищо, ако останеш тук. Пазят я много строго. През лятото заминава на лагер на изток, посещава пансион и ходи на училищни екскурзии навсякъде, дори и в Европа. Свири на пиано, така казват. Старата дама я държи под ключ като златото във Форт Нокс. Така че изобщо не си мисли за нея.

— За какво ми е да мисля за петнадесетгодишно хлапе?

— И ти самият си много млад, нали? На колко години си? Честно.

— Почти на двадесет.

— Боже милостиви, страхотно самообладание имаш. Мислиш ли, че наистина можеш да направиш нещо за бизнеса?

— Ще опитам. Направи ми една услуга. Кажи ми къде да си намеря място за пренощуване?

— Тръгни надолу по „Шестнадесета улица“ и завий надясно на ъгъла с главния път. Там една жена държи пансион за учители. Навярно има свободна стая. Много е чисто и поддържано. Е, аз ще си тръгвам. Сигурно ще се видим сутринта. После ще си взема почивен ден. Спокойно се забавлявай и без мен, докато чистиш и подреждаш, макар да не мога да си представя как точно ще го постигнеш.

„Скъпи татко и семейство,

Пиша ви от едно градче на име Чатахучи, където съм отседнал в пансион, пълен с учители на средна възраст. Така че не се безпокойте за мен. Ще остана тук, докато си потърся някаква работа.

Градът е доста интересен. Трябва да го видите, за да си го представите. Поразходих се добре, когато пристигнах, и видях някои необичайни неща. На един голям обор имаше табела с надпис: «Магарета и мулета на ремарке».

Явно продават мулетата на цели товари за работа във фермите. Житните поля се простират от града докъдето ти стига поглед. Има едно ранчо, голямо няколко хиляди акра, което започва направо от края на главния булевард. Видях и друго странно нещо — една много стара кръгла къща. Била е построена така, за да се отбраняват срещу индиански нападения. Толкова много история има тук!

Ще ви пиша пак веднага щом има за какво да ви разкажа. Обичам ви всички.

Адам“

Рано на другата сутрин Адам застана на улицата пред магазина на Ротхирш и огледа мястото. Старата сграда бе построена много добре, изградена от светъл камък, вероятно варовик, с чудесни пропорции, класически фронтон над входа и гравиран фриз около двата големи прозореца. Излъчваше достойнството на банка и може би някога е била такава. Но сега слънцето блестеше ярко и огряваше запуснатата витрина зад прашните прозорци, която сякаш крещеше: „Провал! Провал! Не влизайте тук!“.

В главата му вече се въртяха дузина идеи. Най-напред трябваше да подреди мъжките дрехи — онази стока, която още можеше да се продаде, но нямаше да изхвърля останалото. Можеше да се даде на всеки, който иска да го вземе или се нуждае от него. Щеше да е страхотна реклама. После щеше да изрови най-добре изглеждащите дрехи и да ги подреди на витрината с табелка: „Шестдесет процента отстъпка“.

Когато приключи с всичко това, излезе навън да огледа фасадата отново. На следващия ден госпожа Р. щеше да му плати. Но ако се окажеше, че направеното, но е достатъчно за желания резултат? Ами ако използваше малко от своите пари? Би било голям риск, но пък нима напускането на дома не беше?

Имаше нужда от навес, тъмнозелен. И след като се е заел с това, щеше да боядиса и прозорците в същия цвят; щяха да изпъкват на фона на бледите камъни. Много важни бяха и сандъчетата с цветя; по това време на годината трябваше да са пълни с хризантеми — от яркожълтите, а не тъмни.

Докато тичаше напред-назад из улиците да търси навес, бояджия и цветарски магазин, се изненада какво удоволствие му доставя всичко това. Вярно, не беше архитектура, но все пак създаваше нещо. Може би мразеше не самата идея за магазин, за търговия, а просто не харесваше магазина на баща си.

В късния следобед, докато помагаше на цветаря да напълни сандъчетата с цветя, някакъв мъж се спря и попита:

— Какво става? Да не би да има нови собственици?

— Не, нищо подобно. Просто леко освежаване — отвърна Адам.

— Ами табелата? Вярно ли е? Наистина ли раздавате безплатно дрехи?

— Да. Влезте и си харесайте нещо. Можете да вземете каквото искате от онази купчина вдясно. Над нея има табелка: „Безплатно“.

Все стари неща са, но могат да се използват, ако не ви пречи, че не са модерни.

— Виж ти, значи направо ги раздавате. Не бях виждал такова чудо досега.

— Истина е. Заповядайте.

— Трябват ми работни дрехи за градината. Аз съм репортер, казвам се Джеф Хорас, от вестник „Чатахучи“. Слушай, ще напиша за това в утрешния брой. Винаги търся интересни новини. Как се казваш?

Трябваше да е от името на възрастната дама, а не от негово. Адам побърза да отвърне:

— Магазинът е на госпожа Ротхирш.

— Това всички го знаят. Но искам твоето име за статията си. Пиша специална коментарна рубрика за различните гледни точки.

— Адам Арнинг. Изписва се, както го чувате.

— Слушай, ти не си ли нов? Какво стана с Райли? Той ми е приятел.

— Тук е, само днес не е на работа.

— Това място беше направо забележително, докато беше жив старият. Чудя се защо тя не го поддържа или не го продаде.

— Нямам представа.

— Е, чудесно е да видим мястото освежено.

Адам засаждаше последните златисти хризантеми в сандъчето, когато репортерът излезе, понесъл два работни гащеризона, с нови комплименти на уста.

— Наистина си разчистил вътре. Почти празно е.

— Знам. Но пак ще се напълни. Всяко нещо с времето си.

В пет часа се появи Райли.

— Какво е това, по дяволите? — извика той.

— Не ти ли харесва?

— Как да не ми харесва? Цветя, нова боя — но откъде взе пари?

— Имах малко свои. Ще си ги върна, когато ми плати.

— Да ти плати! — Райли се изсмя. — Късметлия ще си, ако не те обвини в причиняване на щети. Не, шегувам се. Ще ти плати. Това е сигурно при нея. Казах ти, честен човек е. А и виж какво си направил с магазина й…

След малко се появи и друг човек.

— Това е Рей Арчър. Работеше тук, когато бизнесът беше голям. Нямал търпение да види какво става.

— Чух за това при бръснаря — каза Арчър. — Вярно ли е, че ще има нещо написано във вестника?

Адам кимна:

— Да, а скоро трябва да се помести и голяма реклама — веднага щом се купи нова стока, която да се рекламира. Както виждате, извадил съм на витрината най-хубавото, което успях да открия. Но няма особено търговски вид без манекени.

— Тя никога няма да се съгласи да похарчи пари за това.

— Е, трябва да се вложат пари, за да се спечелят повече — сериозно заяви Адам.

Мъжете, на свой ред, го изгледаха много сериозно. Арчър бе с половин глава по-висок от Райли и тежеше едва наполовина колкото приятеля си. Застанали един до друг, така сдържани, те му напомняха за двойка от комикс. Не можеше да си обясни защо едновременно с това го карат да изпитва такава тъга.

На следващия ден дойдоха изненадващо много хора. Вяха прочели рубриката „За града“ или бяха чули приказките и идваха лично да задоволят любопитството си. Мнозина си купуваха, някои хвалеха, а малцина си тръгваха разочаровани.

— Не е останало нищо хубаво — оплакваха се те, — само стари летни дрехи.

— Напълно сте прави — отвръщаше им Адам. — В момента правим ремонт в магазина и затова сме малко изостанали — и им се усмихваше сърдечно. — Проявете малко търпение, моля ви.

Бе взел сако и вратовръзка от останалите в магазина мъжки дрехи. Облечен с чиста бяла риза и сакото, той се чувстваше уверен; дрехите подхождаха на акцента му, който госпожа Р. бе нарекла „от висшата класа“.

Явно и Райли мислеше така, защото, след като го поздрави за свършената работа, добави:

— Предполагам, че ако старата дама хареса работата ти, това ще е краят за мен и Арчър. За какво сме й ние в магазин за дамско облекло, за луксозни женски дрехи? Дванадесет години сме тук, а сега — чао-чао. Сигурно така ще стане.

— Аз съм от девет години — обади се Арчър. — Работя почасово през последните два месеца. Имам жена и три деца.

Изведнъж Адам си представи безработните клиенти в магазина на баща си. И тогава разбра защо предния ден Райли и Арчър го бяха натъжили.

— Дойде следобед, скоро след като ти си тръгна — каза му Райли на третия ден. — Дадохме й списъка ти. Иска да те види в къщата.

— Кога?

— Сега.

— Доволна ли беше? Или ядосана?

— Тя не би показала пред никого, че е доволна. Но и не беше особено ядосана. Може би само малко… Най-добре тръгвай веднага. Не обича да чака, когото и да било. Къщата е на края на „Четвърта улица“, номер седемнадесет, с желязна ограда.

Докато бързаше нататък, Адам си спомни бегло за старата поговорка, че „зарът е хвърлен“. В неговия случай зарът можеше да се обърне в три посоки. Можеше да получи обещаното заплащане и простичко „сбогом“, заплащането и гневна тирада, задето е похарчил толкова пари, или може би заплащане и похвала.

Къщата — претенциозно творение във викториански стил, опасана с веранда от четирите страни — бе най-голямата на улицата. Две кръгли кули с назъбени стени — като в средновековен замък, се издигаха над покрива; широката входна врата се мръщеше като намусена уста. Сградата бе противно грозна. Скъпа и грозна.

Адам бе влизал един-единствен път в богаташка къща, когато бе поканен от господин Шипър. Но сега се озова сред мрачни кафяви и бежови тонове, които покриваха всичко във фоайето, както и в съседните стаи, а в далечината през цветното стъкло на една врата влизаше зловеща морава светлина.

— Имаш някои добри идеи — започна госпожа Р. — Да поговорим за допълнителното помещение отзад. След пожара аз прибрах парите от застраховката, но така и не ги използвах, просто ги сложих в банката. Доста пестелив човек съм, а и бях изгубила всякакъв интерес към бизнеса. Но сега — предполагам, че е заради статията във вестника, много добре написана, признавам — интересът ми се пробужда. Арън изгради бизнеса от нищото и смятам, че паметта му ме задължава.

Да, несъмнено вестник „Чатахучи“ бе възродил чувството за отминало достойнство, за величието, когато е била построена тази скъпа къща и купен лъскавият автомобил, както и масивните бижута.

— Ще ти давам по петнадесет долара на седмица — каза тя. — Това е повече, отколкото плащам на онези двамата, които работят сега за мен. Нито Арчър, нито Райли имат и една свежа идея в главата си. Всъщност, след като вече ще продаваме само дамско облекло, изобщо няма да са ми нужни повече.

Всичко се случваше прекалено бързо! Вярно, магазинът си беше неин, но… Той избягваше да срещне зоркия й поглед иззад очилата. Нима онези двама побелели мъже щяха да изгубят работата си заради него?

— Господин Райли ми спомена, че съпругът ви го е харесвал, него и господин Арчър.

— Може и така да е било, но какво общо има това с настоящето?

— Вероятно той нямаше да ги уволни, ако беше жив.

— Така ли мислиш? Това притеснява ли те?

Той кимна:

— Притеснява ме. Наистина. Съжалявам.

Полиците зад старата дама бяха отрупани с най-различни дребни фигурки, порцеланови ангелчета и изкуствени цветя в безвкусни вази. Адам извърна поглед с отвращение.

— За човек на вашата възраст сте много откровен и с доста независимо мнение, господин Арнинг.

— На моите години, госпожо Ротхирш, мога да си позволя да имам независимо мнение — тихо отвърна той. — Господин Райли и господин Арчър не могат.

— Мили Боже! Всякакви хора съм срещала през живота си, но проклета да съм, ако някога съм виждала такъв като теб. Сигурно си мислиш, че щом си красив, млад и умен, може да ти се размине всичко. Светът е отворен за теб, така ли?

„Светът може да е много жесток“, бе казал баща му онази вечер. Вятърът тогава блъскаше прозорците и беше студено.

Адам се изправи.

— Съжалявам — повтори той. — Бих искал да остана. Но не мога, щом трябва да уволните тях.

— Не. Не, почакай! — извика госпожа Р., когато той тръгна към вратата, и му протегна ръка. — Печелиш. Добре. Няма смисъл да се ядосвам. Печелиш. Доволен ли си? Искам ума и енергията ти. Признавам си го, макар да ме дразниш. Да си стиснем ръце.

Пръстените й се врязаха в дланта му, но Адам се усмихна.

— Ще се видим в магазина утре сутрин, господин Арнинг. Точно в десет часа. Искам да те предупредя, че не понасям хора, които закъсняват.

— Същото важи и за мен, госпожо Р.

— Между другото — добави тя, след като бе отворила вратата, — харесват ми навесът и цветята.

На Адам му идеше да подсвирне от радост. Ако носеше шапка, щеше да я подхвърли във въздуха. Старата дама явно бе по-страшна на думи, отколкото на дела! Кой можеше да си представи? Разбира се, най-много й бе въздействала добрата реклама. Трябваше да благодари на Джеф Хорас и непременно щеше да го направи.

Беше се замислил, докато прескачаше през едно стъпалата на верандата, и замалко да се препъне в Ема, която седеше на най-долното. Силно притеснен, той отстъпи крачка назад и се извини.

— Няма нищо — каза тя. — И бездруго не бива да седя на стъпалата. Но е толкова приятно да си четеш тук и да наблюдаваш движението по улицата, когато изобщо има такова.

Освен един фургон, теглен от кон, който завиваше в момента зад ъгъла, нямаше никакво движение.

— Самотна ли си? — попита я Адам.

Не се изненада, когато тя кимна утвърдително.

— В къщата е доста тихо, а аз съм свикнала с много хора в пансиона.

— Значи нямаш търпение да се върнеш на училище?

— Да, но никога не бих го показала пред леля. Би наранило жестоко чувствата й. Знаеш как е с възрастните хора.

Със синята си карирана памучна рокля и високо закопчани обувки на кръстосаните в глезените й крака, които едва се подаваха изпод полата, тя изглеждаше много строга и скована. Но той вече бе забелязал, че изобщо не е такава.

Едната от дланите й, с леко свити пръсти, лежеше отпусната в скута й. Ноктите й бяха овални, лъскави и нежни като малките мидички, които понякога се намираха по брега. Гледката му напомни за картина или скулптура, вероятно нещо, което бе видял в някоя книга или може би само си бе представял.

— Значи ще останеш — каза тя.

— Поне засега. Как позна?

— Нямаше нужда да гадая. Беше ясно. Нова боя, цветя, статия във вестника. Направи много само за два дни.

Той стоеше над нея, облегнат на каменната стена, и успя да прочете заглавието на една от книгите й: „Завладяването на Орегон“.

Искаше му се да остане и да си поговорят, затова се спря на книгите като напълно безобидна тема.

— „Завладяването на Орегон“. Значи си истински жител на Запада.

— Който прекарва почти цялото си време на Източния бряг.

— Налага ли се?

— Да. Всичко е предварително планирано. През лятото посещавам музикално училище и изучавам пиано. Цялата следваща година ще прекарам във Франция, където отново ще уча пиано. Нямам нищо против. Кой би се възпротивил да живее цяла година във Франция? Но леля ми смята, че съм нещо като гений, а аз не съм, даже никак. Просто обичам да свиря на пиано и съм доста добра, но такива са и много други хора. Ще ми е мъчно за нея, когато разбере истината — Ема се засмя. — И за мен също.

— Но защо не й кажеш още сега и да приключиш с въпроса?

— След онова, на което стана свидетел онзи ден в магазина, как можеш да ми задаваш този въпрос?

Адам замълча. „Не се намесвай — рече си той. — Гледай си своя живот. Не казвай нищо, което може да се изтълкува погрешно“. Но все пак бе озадачен. Момичето определено нямаше вид на измъчено. Но пък никога не се знаеше. Коя беше тя и защо живееше с „леля“?

Тъкмо се канеше да продължи по пътя си, когато от верандата зад гърба му прогърмя строг глас:

— За Бога, какво правиш, Ема? Не трябва ли да прочетеш тези книги през ваканцията?

— Почти съм преполовила последната, лельо, не се тревожи.

— Но след това трябва да се залавяш с математиката — госпожа Р. слезе три стъпала надолу и застана на едно ниво с Адам. — Човек трябва да наглежда подрастващите непрекъснато. Мислят си, че знаят всичко. За живота, за света. Смятат, че няма защо леля им да се грижи повече за тях. Нали така, малката ми Ема?

— Не, не е така.

— Е, аз ще тръгвам — побърза да каже Адам. — Ще се видим утре в магазина, госпожо Р., и благодаря за всичко.

Намекът бе съвсем ясен: „Момичето е забранена територия за вас, господин Арнинг“. Нямаше защо да се притеснява. Момичетата — дори и с толкова живи зелени очи — бяха последното, за което си мислеше в момента.

Закрачи по улицата с енергична походка. Нямаше търпение да пише на семейството си и да сподели новината. Баща му, както винаги, щеше да го предупреди да не приема работата за даденост. „Не брой пилетата, преди да се излюпят яйцата“, щеше да му каже той.

На ъгъла се обърна и погледна назад. Озарено от слънчевата светлина, момичето все още седеше на стъпалата. Досега не бе обърнал внимание на косата й. Вероятно защото бе прибрана назад и стегната по детски на плитка на тила й. „Боже, тя е червеникавокафява“, помисли си той. Не беше често срещана комбинация. Зелени очи и такава необикновена коса! Дали бронзова не бе по-точната дума? Не, в бронза имаше повече кафяво. Червеникавокафява бе по-вярно. Червеникавокафява.

„Скъпи татко и семейство,

Изчаках да минат няколко седмици, преди да ви пиша, защото исках да съм сигурен за фактите. Ето какво стана. Няма да повярвате какво ми се случи. Имам постоянна работа. Петнадесет долара на седмица. Една много ексцентрична и капризна стара дама притежава магазин за дрехи, който беше почти напълно съсипан. Не мога да си обясня какво ме прихвана, понеже определено никога не съм разбирал, нито съм се интересувал от дамска мода, но изведнъж ми се стори, че съм попаднал на златна мина. Трябваше ми само мотика и лопата. Направих някои подобрения; госпожа Р. (ще я наричам така, понеже едва успявам да изпиша правилно името й) хареса стореното от мен и вижте ме сега. Ще изчакам месец-два. Ако все още иска да работя за нея, ще си наема жилище в центъра на града, по-близо до магазина. Сигурно ще успея да спестя достатъчно за няколко години, за да ви помогна с таксата за колеж на Джонатан. Повече — следващия път.

Обичам ви всички.“

„Скъпи татко,

Това писмо е само за теб. Знаеш ли, че Лео вече ми писа? Много е огорчен от съдбата си, особено защото трябва да ти помага в магазина. Знам, че става дума само за няколко часа седмично, тъй като искаш той да учи и да оправи бележките си в училище. Въпреки това се опитвам да измисля какво още можем да сторим и аз, и цялото семейство за него, но не ми хрумва нищо, засега. Никой не може да го направи популярен сред съучениците му, нито щастлив, както и да го превърне във втори Джонатан. Сега явно си мисли, че и аз се радвам на някакъв фантастичен успех, което е твърде пресилено. Просто имах късмет да намеря нещо, което да ми допада като работа. Затова те моля да не говориш за мен пред Лео. Той е толкова… как да кажа… чувствителен. Май не намирам подходящата дума. Но точно сега му е много трудно да понася сравнения с някого. Не се притеснявай, ще се оправи, когато порасне.

Изпратих му малко пари, за да си купи нещо лично за него.

С обич: Адам“

Четвърта глава

Райли броеше на пръсти.

— За какво му е на човек календар? Откакто Адам пое бизнеса преди две години, мога да ти кажа кой месец сме според украсата. Тикви през октомври, после пуйки, имел за Коледа, сетне украса за рождения ден на Линкълн, след това изваждаме портрета на Вашингтон с бяла перука, сърца на Свети Валентин, зайчета за Великден, знаменца за Деня на националния флаг, а после и за Четвърти юли.

— Забрави Празника на Вси светии — обади се Арчър.

— Не съм. Нали споменах тиквите?

Беше привечер, в края на дългия ден и след като бяха заключили, тримата стояха на тротоара пред витрината. Зад тях бяха манекените с пищни копринени волани и големи широкополи шапки, украсени с рози и макове, които привличаха толкова много клиенти в магазина. Адам смяташе, че е време да се поръчва стока за следващата пролет. Трябваше да се мисли два, че дори и три сезона напред.

— Чух да разправят — обади се Арчър, — че привличаме много от клиентите на „Кейс Клотиърс“. Губят доста от бизнеса си заради нас.

— Ами как не? Хората могат да си купят същата стока и тук, без да ходят чак до тях.

— Госпожа Р. определено печели купища пари — намръщи се Райли.

— Магазинът си е неин, както и инвестициите — каза Адам. — Не трябва да й завиждаме.

— Чуйте го само! Странен младеж, нали? — подхвърли Райли на Арчър. — Дори и госпожа Р. се страхува от нашия Адам. Нарича ни „господин Райли“ и „господин Арчър“, защото той й каза да го прави.

— Трябва да се спазва добрият тон — обясни Адам. — Човек трябва да се съобразява с всички тези заможни клиенти от предградията. Те го очакват.

Никой не му отговори. Двамата бяха свестни мъже, които имаха съвсем реално основание да го ненавиждат. Беше толкова по-млад от тях, бе се появил изневиделица, а сега вече, дори и без официална титла, беше поел контрола над бизнеса. Именно той поръчваше стоката и веднъж месечно се отчиташе пред счетоводителя Тео Браун, който на свой ред се отчиташе пред госпожа Р. И всичко бе започнало още в онзи първи ден, когато бе влязъл да си купи риза.

„Имаш нюх за бизнес“, бе му казал някога господин Шипър.

„Да“, мислеше си Адам, докато тримата вървяха по улицата. Той никога не се бе интересувал от дамска мода и със същия успех би могъл да изучи всичко, което е нужно да знае за търговията с мулета и магарета на едро.

Понякога си казваше, че трябва да внимава и да не демонстрира такава голяма самоувереност, особено пред Арчър и Райли. Дали не бе донякъде надменен?

Но те не притежаваха неговата решителност, нито гледаха по-далеч от седмичната си надница и разходите, които трябва да покрият, за да им остане нещичко настрани. Може би бяха по-земни от него? Надяваше се, че не е така.

— Госпожа Р. се отби вчера с Ема — обади се Райли. — Старае се да идва, когато знае, че ще си при господин Браун, Адам — добави той с многозначителна усмивка.

— Джим, не ставай глупав. Та Ема е хлапе.

— Хлапето е на осемнадесет.

Райли и Арчър обичаха да го задяват и наистина можеха да станат адски досадни. Ако Адам искаше да провали кариерата си, трябваше само да се сприятели с момичето.

— Чух, че старата дама ще я води в Англия другото лято или след година. С нейната красота и приличната и зестра, сигурно ще се върнат с някой банкер или херцог, кой знае.

— Ема трябва да се омъжи за теб — намеси се Арчър. — Ти си страшно добра партия, Адам.

Всички, включително и Адам, чийто баща никога не се бе шегувал за каквото и да било, бяха свикнали с приказките на тези двамата. Въпреки това, подобни закачки за Ема Ротхирш го притесняваха. Той почти не я виждаше, освен когато идваше в магазина, придружена от леля си. Сигурно дори не би я разпознал на улицата, ако се случеше да я срещне! Седнала и огряна от слънцето с книга в скута и червеникавокафява коса, спускаща се по гърба й. Само това си представяше, когато чуеше името й.

Почти бяха стигнали до отбивката на Адам, но закачките им не спираха.

— Трябва да си намериш сериозна приятелка, Адам — каза Райли. — Престани да се задяваш с всички наоколо. Половината момичета в града въздишат по теб.

— Откъде си сигурен, че нямам сериозна приятелка?

— Ако имаше, щеше поне да споменеш нещо за нея.

Адам влезе в тона им и им отговори също така шеговито:

— Проблемът ми е, че изчаквам, докато мога да си позволя хубав кабриолет и отличен кон, за да я разхождам, както си му е редът, в неделя следобед.

— Имам по-добро предложение. Спестявай и изчакай пет години — обади се Райли. — Тогава ще можеш да обикаляш улиците с автомобил, някой от онези „Модел Т“, които Форд пуска на пазара.

— Защо си толкова сигурен, че изобщо ще съм тук след пет години?

И двамата махнаха небрежно с ръка.

— Ще бъдеш. Вероятно ще си собственик на магазина.

Пета глава

Пощенската кутия се намираше отпред на верандата и там бе първата спирка на Адам, когато се връщаше от работа в края на деня. Обикновено се оказваше празна, но понякога имаше писмо от баща му или Джонатан. Ако, макар и рядко, писмото бе от Лео, можеше да е сигурен, че ще е пълно с обичайните оплаквания.

Уютният му апартамент се намираше на горния етаж на красива къща, собственост на пенсионирани учители. Дори и сега, три години след преместването си тук, не можеше да влезе в дома си и да не се удиви колко е различно всичко от първото му жилище под наем в Чатахучи. Тук имаше пространство, имаше място за книги, както и за онова чудно изобретение — фонографа, от което, след като навиеше ръчката му, прозвучаваше гласът на Карузо в ария от операта „Палячи“. Това бе първото му място за спане, което не бе таванско помещение, където, ако не внимаваш, може да удариш главата си в ниските греди.

Отиде до прозореца. Долу се простираше голям зелен двор, в който имаше място за любимите занимания на всекиго в семейството: хранилки за птици и разцъфнали храсти. „Всичко е толкова голямо на Запад“, каза си той удивено, сякаш го виждаше за пръв път.

Когато се наслади на гледката, отвори писмото; този път бе само едно и с познатия му, леко нечетлив почерк на баща му.

„Скъпи Адам,

Толкова съм горд със снимките, рекламната брошура и изрезките от вестника, които най-сетне ми изпрати. Знам, че не искаше да ги пращаш, и мисля, че се досещам за причината. Все се притесняваш, че може да има проблеми с Лео. Но ще ти кажа само, че Лео си е същият и аз нямам намерение да крия разни неща от него само за да не го дразня, както правят Рейчъл и Джонатан. Толкова се гордея, че са те направили управител на този хубав магазин. Собственият ми син — управител! Умно си постъпил, като си наел човек да аранжира витрината. Рейчъл много хареса снимката с майката с красива рокля и бебешка количка, а до нея по-голямата сестричка в същата рокличка като на мама. Ти си много, много умен, а аз се чувствам глупаво. Благодаря ти, че изпрати пари. Чувствам се зле и още по-глупаво, задето ги приемам. Радвам се единствено заради Джонатан. Само на шестнадесет е, но е мъдър като шестдесетгодишен. С твоя помощ ще постигне много според мен. Вече се държи като доктор. Знае как да се отнася с брат си. Лео никога не му се ядосва. Понякога сърцето ми се разтуптява доста бързо, когато Лео е в магазина, и ми се ще да си намери друга работа, но щом отиде да си потърси нещо, никой не иска да го вземе, сигурно го поглеждат и не го харесват, а на мен ми става мъчно за него, но какво мога да направя? Както и да е, липсваш ни. Продължавай да работиш все така добре. Всички ти изпращат поздрави.

Татко“

Адам остави писмото, хапна лека вечеря и отиде до бюрото, където, след обичайното внимателно обмисляне, започна да пише отговора си:

„Скъпи татко,

Моля те, не се чувствай «глупаво». Знам, че го казваш, защото приемаш пари от сина си. Изобщо не си прав! Ти винаги си ни издържал; никога не ни е липсвало нищо, от което наистина сме се нуждаели. Дори и сега съвсем нямаш нужда от парите ми, за да издържаш семейството. Просто и двамата правим каквото можем и каквото трябва за Джонатан.

Знам, че и той се чувства неловко. Много пъти ми е писал, че «ще се погрижи за всички нас», когато «порасне». Съгласен съм с теб, че той е пораснал отдавна, макар да е само на шестнадесет. Моля те, кажи му, че не «живея в лишения», както ми писа той веднъж, за да мога да му помагам. Живея добре. Съжалявам, че Лео е толкова потиснат и нещастен. Разбира се, това не е нищо ново и е много жалко, но напоследък, когато чета за него в писмата ти, изпитвам раздразнение. Ако не може да си намери работа, която да харесва, трябва да е благодарен за мястото си в магазина.

Ще ми се да дойда и да ви видя всички, но пътуването е дълго, а не вярвам, че госпожа Р. ще е склонна да ме пусне точно сега. Току-що ми повиши заплатата и не бих искал да я моля за услуга толкова скоро. Ала непременно ще го направя в близко време, обещавам. Поздрави на всички.

Адам“

Отново застана до прозореца и се загледа в първите звезди. Под тяхното блещукане се виждаха светлинните на къщи, които само преди година още не бяха построени. Градът се разрастваше. След няколко години, каза си той, колите сигурно ще са повече от конете; още сега колежът постепенно се превръщаше в университет. Някой ден градът щеше да стане квартал на столицата.

Всичко това означаваше нов вид клиенти. Трябваше да мислят за тях и да се развиват заедно с града. Вече им бе нужно двойно повече пространство, отколкото използваха в момента.

Тези мисли се въртяха в главата му, когато дръпна щорите и се приготви за сън. Луташе се между съня и реалността, после пак се разбуди и отново потъна в дрямка.

Мислеше за рекламите в лъскавите списания за мода. Ако можеше да иде в Ню Йорк и да поговори с някои от компаниите, които внасяха различни стоки. Трябваше пак да поговори с Тео Браун. „Прекалено е рано — казваше той. — Госпожа Р. не би похарчила толкова пари. Но с доволна от теб… Неизвестен младеж, дошъл направо от улицата. Представете си само! Трябва да учиш за счетоводител. Имаш отличен нюх за бизнес“.

Напомняше му за господин Шипър. Двамата се харесваха. Странно бе, че за първи път се бяха срещнали в салоните на Франсин. Как би могъл счетоводителят да предположи, че ще го види там? Но той бе отишъл с Джеф Хорас, репортера. Шефът му бе собственик на дома. Всички богаташи ходеха там, все уважавани мъже от бизнеса, политиката, адвокати, известни хора. Там можеше да се чуят интересни разговори за онова, което става по света. В изисканите салони на Франсин и сред красивите й закрити градини. Иначе не бе по-различно от дома на Грейси в родния му град.

Райли обичаше да го задява за това, казваше, че не е по джоба му. Така си мислеше той. Би се изненадал, че е бил там. Неведнъж. Самият той бе леко изненадан. От всички онези мъже като Тео Браун или господин Лорънс, адвоката на госпожа Р. Все женени мъже. Защо? Сигурно бе наивен. Като баща си.

Госпожа Р. беше доволна от него, така казваше Тео. Тя никога не би му го показала. Не би му доставила подобно удоволствие. Обичаше да го отрезвява като леден душ.

Господи, как ли съпругът й е живял толкова години с човек като нея? Предната зима веднъж бе дошла в магазина с палтото си от норка. Докато вървеше към него, за миг му бе заприличала на мечка гризли. Нищо чудно, че горкият човек бе получил удар. Сигурно, докато му е викала един ден, мъжът й просто я е погледнал отблизо и е решил да си отиде.

Адам се пробуди засмян. „Внимавай за кого ще се ожениш — предупреждаваше го Арчър, който имаше зла жена. — Но започни да си търсиш съпруга“.

Той търсеше. Излизаше с Фани, която живееше съвсем наблизо — само на няколко минути с междуградската железница — и винаги бе готова за забавления. Гледаше всички нови филми, ходеше на всички танцови забави, играеше карти, имаше симпатични приятели и добро сърце. Срещаше се и с Джералдин. Когато излизаше с нея, забелязваше как всички останали мъже се стараят да не я зяпат прекалено. Харесваше и Мейбъл, мило и сериозно момиче. Учителка в детската градина близо до големия булевард. От нея би излязла чудесна съпруга. В това нямаше никакво съмнение.

Но той не бе готов да се обвърже завинаги. Дали някога щеше да бъде? Или цял живот щеше да си остане ерген, който обикаля града и не може да се ожени?

Искаше му се да изпита любов, а не успяваше. Нещо го измъчваше. Трябваше да усети, че не би могъл да живее без тази жена, иначе не я искаше. Търсеше онзи особен копнеж, който понякога обзема човек, когато слуша поезия или възвишена музика. Дали не искаше прекалено много? Вероятно.

Когато се събуди на сутринта, навън вече бе светло. Спомни си, че преди да заспи, го бяха измъчвали тревожни мисли. После се разбуди напълно и се сети, че днес очаква доставка на вносни платове. Побърза да пристегне вратовръзката си и тогава някой почука на вратата му. Господин Бъкли се бе качил с телеграма в ръка.

— За теб е, Адам. Дано не са лоши новини.

Както винаги, баща му бе крайно пестелив. Само пет думи:

„Рейчъл почина снощи. Сърдечен удар.“

Шеста глава

Влакът потракваше, спираше на станциите да напълни вода, пресече Мисисипи и вече приближаваше към края на пътуването. И денем, и нощем пред очите му бе милото лице на Рейчъл, която сигурно не бе очаквала да си отиде толкова внезапно и толкова рано; виждаше сините, изпъкнали вени на слепоочията на баща си, зорките очи на Джонатан, които не пропускаха нищо, и лицето на Лео в сянката…

Адам задрямваше на мястото си, после се събуждаше, прочиташе страница-две от книгата си и я оставяше, за да погледа през прозореца.

— Господин Арнинг! Какво правите толкова далеч от Чатахучи?

Сепнат от внезапната поява на Ема Ротхирш, която несъмнено бе дошла откъм първокласния вагон, Адам се изправи и с няколко кратки думи обясни причината за пътуването си.

— Съжалявам — каза тя. — Иска ми се да мога да кажа нещо по-подходящо, но никога не успявам да намеря точните думи за смъртта.

Влакът направи рязък завой и двамата тромаво посегнаха за опора към седалката. Адам предполагаше, че тя ще продължи по пътя си, и зачака следващите й думи.

— Господин Арнинг, тъкмо отивах към вагон-ресторанта. Искате ли да ми правите компания?

— О, много мило, госпожице Ротхирш.

Много мило, а също и ужасно неловко. Някои хора, независимо дали единият живее в Бразилия, а другият — в Австралия, и са се срещнали само преди пет минути, могат с лекота да подхванат разговор. Но Адам не можеше така спокойно да общува с племенницата на Сабин Ротхирш и тя би трябвало да е наясно с това. Но пък и не можеше просто да откаже на поканата, затова я последва към вагон-ресторанта, където върху всяка маса имаше бяла ленена покривка и вазичка с цветя. Спомни си колко стреснат бе първия път, когато се озова на подобно място, колко се страхуваше от неизвестността и се притесняваше, че напразно харчи от оскъдните си средства.

Двамата седнаха и за пръв път през живота си той не намираше какво да каже. Освен няколко официални поздрава в редките случаи, когато младата дама бе идвала в магазина с леля си, единствените думи, които бяха разменили помежду си, бяха коментарите за „Завладяването на Орегон“ преди пет години.

Слънцето, ярка червена топка, блестеше право в очите й. Тя посегна да дръпне сенника на прозореца и Адам се наведе през масата, за да й помогне, но Ема не се нуждаеше от помощта му.

— Имам дълги пръсти — каза тя.

Той се помъчи да измисли някаква реплика.

— Заради свиренето на пиано ли?

Тя се засмя.

— Обикновено казват, че е обратното. Намират дете с дълги пръсти като моите и възкликват: „Аха, да й купим пиано“.

— Значи ти купиха пиано?

— О, да, прекрасен инструмент. Концертен роял, който заема половин стая.

Адам се съгласи, че това е чудесно, но тя възрази:

— Оценявам го, но въпреки това е нелепо.

Вече го бе заинтригувала, а и донякъде развеселила.

— И защо да е нелепо?

— Наистина е така. Леля ми си представя как ще обикалям света и ще изнасям рецитали, ще пишат за мен във вестниците и ще стана известна. Ще ми бъде ужасно мъчно за нея, когато най-сетне осъзнае, че това никога няма да се случи.

— Откъде сте толкова сигурна, че няма? „Никога“ е ужасна дума.

— Ако ме бяхте чували как свиря, господин Арнинг, щяхте да знаете за какво говоря. При положение, че разбирате от музика.

— Много обичам музиката, но не съм познавач, затова не мога да бъда съдник.

Тя го погледна за миг и после се зачете в менюто.

— Умирам от глад. Виждам, че има рибена супа. Не предполагах, че предлагат такава във влак. Обичате ли рибена супа?

— Май не съм опитвал никога.

— Опитайте. Няма да съжалявате. А може и да съжалявате и ако е така, просто ми кажете.

Започваше да се чувства все по-комфортно в компанията й. Струваше му се различна. Не би могъл да посочи точно в какво се състои разликата, но я усещаше. Докато хапваха, той често поглеждаше към ръцете й, към тясната златна гривна, която се виждаше под ръкава на кремавата й копринена рокля. Такова семпло бижу определено не бе по вкуса на леля й. Зелените очи на бледото й овално лице не напомняха по нищо на лелята, нито пък на чичото, чийто портрет висеше над камината в стаята, където Адам бе седял онзи единствен път в къщата и нито веднъж след това. Ясно си представяше къщата с безвкусните дреболии за украса и моравата мрачина вътре заради цветното стъкло на прозореца; струваше му се, че младата жена насреща му изобщо не се вписва в картината. Беше направо невъзможно да са роднини. От друга страна, същото би могло да се каже и за Лео.

— Надявам се, че супата ви харесва — обади се Ема, — след като аз ви я предложих.

— Харесва ми. Много.

— Има нужда от малко вино. Аз я приготвям с доста вино.

— Значи умеете и да готвите?

— В колежа живея с три други момичета. И тъй като храната в столовата е ужасна, понякога сами си готвим.

— Колежът се намира в Нова Англия, нали?

— Да, близо до Бостън. Сменям влака в Ню Йорк. Господи, не знаехте ли къде уча? Понякога ми се струва, че никой в целия град дори не подозира, че съществувам.

— Не е точно така — внимателно я поправи Адам, — но истината е, че сте далеч от града почти непрекъснато. Преди време ми казахте, че дори не сте посещавали начално училище в Чатахучи, тогава как хората да знаят нещо за вас?

— Помните онзи разговор?

— Разбира се. Вие четяхте „Завладяването на Орегон“.

— Да, тогава бях истински книжен плъх. Когато не се упражнявах на пианото, четях, понеже нямах приятели в града.

„Момичето стои заключено — беше му казал Райли — като златото във Форт Нокс“.

Би искал да разбере нещо повече, но не попита нищо. Не беше негова работа. И все пак не успя да се въздържи:

— Харесва ли ви да сте надалеч толкова дълго?

— Да — отвърна тя направо. — Харесва ми. Ако пожелая, мога да се запиша на готварски курс, мога да си купувам дрехи по мой вкус, да участвам в похода за избирателни права на жените…

— Наистина ли сте участвали?

— Наистина. Защо? Шокиран ли сте?

— Никак. Разкажете ми.

— Посещавах музикално училище в Ню Йорк, когато беше обявен поход за избирателното право. Три хиляди жени, прочетох го на следващия ден, маршируваха по „Пето Авеню“, понесли плакати и наметнали шарфове на раменете си. Просто се присъединих към тях, дори и без шарф, но една мила стара дама ми даде да нося малко флагче. Усмихна ми се и ми намигна, това го помня. Всичко беше невероятно. Имаше и много полицаи на коне. Ще ми се и аз да си имам кон, но пък и бездруго не ми остава никакво време за езда.

— Значи вярвате, че жените трябва да имат право на глас.

— А защо не? Мозъкът е орган като сърцето или бъбреците и е един и същ и при мъжете, и при жените. Няма нищо общо с… — след секунда колебание тя допълни: — … с половата система.

Адам бе очарован. Младите жени, които познаваше, не говореха за „половата система“. Или поне не и пред него.

— Да, беше велико събитие. Вероятно след няколко години ще има снимки в учебниците по история. Навсякъде имаше фотографи. Да, велико беше — повтори Ема. — Не искам да пропусна следващото, ако зависи от мен.

„Но ако госпожа Р. чуе за това, ще го пропуснеш“, помисли си Адам. Сигурно бе истинско предизвикателство да се възпитава момиче като нея. Когато завършеше колежа, трябваше да й потърсят съпруг. Кой ли щеше да е достатъчно умен за нея? Или достатъчно умен, за да приеме независимостта й? Кой ли щеше да е достатъчно солиден и важен, за да задоволи госпожа Р.?

Попита я дали още учи пиано.

— Да, и много ми харесва. Макар че никога няма да стана звезда. Човек трябва да познава възможностите си, нали разбирате, а аз съм наясно с моите. Реалистка съм — сериозно довърши тя.

Говорейки за демонстрацията за женските права, му се бе сторила много млада, възторжена и някак закачлива. Сега звучеше доста по-зряло. Пресметна наум — беше поне на деветнадесет. Дали той самият познаваше себе си, когато бе на деветнадесет? Когато пътуваше с този влак в обратната посока, и то без никаква представа накъде отива?

— Какво толкова интересно виждате навън? — попита Ема.

— Предимно дървета. Освен това си мислех за първото си пътуване, в обратната посока, когато се озовах в Чатахучи — място, за което никога не бях чувал.

Тя се засмя:

— Повечето хора не са чували. Разбрах, че денят, в който се срещнахме в магазина, е бил първият ви ден в града.

— Първият ден, първият час — или почти.

— Беше ужасно, нали?

„Внимавай, Адам — каза си той наум. — И тогава не беше твоя работа, и сега не е“. Затова отговори много внимателно:

— Просто ми стана жал. Това е.

— Стана ви жал? За кого?

— Заради недоразумението. И за вас.

— За мен ли? Трябваше да ви е жал за леля Сабин.

Не биваше да се забърква в никакъв случай. Не биваше да казва нещо, което би могло да се използва срещу него. Бе постигнал толкова много и не можеше сега да захвърли всичко на вятъра.

— Не съм сигурен в това — каза той. — Знам само, че всички се отнасят с мен много добре. Чувам само добри неща за семейството ви, за чичо ви, какъв чудесен и мил човек е бил…

— Чудесен? Мил? Това само показва колко малко знаят хората. Той беше чудовище! Истинско чудо е, че леля е запазила част от здравия си разум. Той я презираше. Съсипа я. Понякога, макар и не често, дори я удряше. Вероятно е ужасно да се каже подобно нещо, но тя постепенно се съвзема, след като той си отиде.

Прикован към мястото си, поне докато траеше вечерята, Адам сякаш седеше върху горещи въглени.

— Може би не е редно да ми казвате тези неща — обади се внимателно той. — Много са лични и сигурно утре ще съжалявате, че сте ги споделили с мен.

— Правя го, защото съм толкова ядосана, че направо ще избухна. А и знам, че вие няма да се разприказвате. Не ви познавам, но съм сигурна, че няма да го направите. Ядосана съм от приказките на хората за нея. Говорят, че не могат да я понасят, и й се присмиват. Толкова с жестоко. Представям си как седи самотна в онази ужасна стара къща, съвсем сама, освен когато ми идва на гости, където и да се намирам — в колежа или в музикалната школа в Париж миналото лято. Има само една-две приятелки, самотни стари дами като нея, които се обличат в хубави дрехи и пият чай заедно.

Влакът минаваше под тунел от вечнозелени дървета. Изглеждаха толкова спокойни и прохладни, докато потокът от жарки думи продължаваше да се излива.

— Не знам какво си мислите, господин Арнинг. Поведението ми не е особено подходящо за една млада дама, нали? Нито пък е особено разумно! Но ще ви го кажа заради разни неща, които чух вчера във фризьорския салон. Лъжи, толкова несправедливи, че трябваше да излея всичко от себе си и да го споделя с някого. А когато споменахте онова за чичо ми… простете ми.

Адам я погледна и забеляза, че очите й са пълни със сълзи.

— Всичко е наред — отвърна той. — Можете да кажете каквото искате.

— Той никога не изрече и една мила дума за нея — продължи тя. — Разбирате ли, той искаше да имат деца, а тя не можеше да роди. През годините на гонения в Европа била бременна. Това било най-неподходящото време за бременност; нямали никакво място за бебе, дори нямало къде да роди. Леля отишла при една акушерка и направила аборт. След това повече не можела да има деца и той никога не й прости… После напълняла и предпочитала да си стои у дома. Нищо нямало значение за нея. След като той почина, имаше достатъчно пари, за да поддържа магазина, но и това не я интересуваше истински. Аз съм единственото, което е важно за нея, господин Арнинг, въпреки че — трябва да отбележа, тя е много доволна от всичко, което сте направили в магазина. Както и от парите, които печели от него. Заделя всичко за мен, макар аз да не се нуждая и да не искам много, наистина не искам. Имам намерение да се погрижа сама за себе си. Но това е друга история. Сега ви разказвам за леля. Разбирате ли, в нейното съзнание аз заемам мястото на жената, която тя е искала да бъде. Иска да имам всичко, за което е чела, за което е слушала да разказват, а е пропуснала в живота си.

Когато Ема свърши, Адам запази мълчание. Но не отклони изпитателния си поглед от лицето й.

— Смятате ли, че има нещо сбъркано в мен, господин Арнинг? Бих ви разбрала много добре, ако си мислите подобно нещо.

Ясните й зелени очи бяха вперени право в неговите и безстрашно го предизвикваха да я осъди.

— Не — отвърна той. — Не виждам нищо сбъркано във вас. Смятам за голяма чест, че ми се доверявате.

Ема се усмихна. За миг си я представи седнала на стъпалата с книга в скута. Спомни си как си бе тръгнал, замислен за цвета на косата й. Тогава си бе казал, че е червена, но веднага се бе поправил. Не червена, а червеникавокафява. Да, червеникавокафява.

— Вижте — обади се тя, — фабрики. Почти стигнахме. Най-добре да идем да си съберем багажа. Знам, че ще ви е трудно у дома, господин Арнинг. Но се надявам да не е прекалено тежко.

За момент той я погледна неразбиращо, после се досети, че има предвид погребението на Рейчъл. Благодари й за съчувствието.

Вече много учтиво и сдържано тя го увери, че й е било приятно да вечерят заедно.

— Доста неща обсъдихме, нали? Имам предвид, освен моя изблик. Уроците по пиано, правата на жените…

— И рибената супа — добави той.

Двамата си стиснаха ръцете и той се загледа след нея, докато се отдалечаваше, повдигнала съвсем леко тясната си черна пола, за да не се влачи по пода.

Баща му приемаше хората в кухнята, където винаги се бе чувствал най-удобно. Първите му думи към Адам бяха оплакване:

— Исках да те изчакаме, но не ми позволиха. Тя толкова държеше на теб, Адам. Щеше да иска и ти да присъстваш, когато я полагат в земята.

„Не, нямаше“, помисли си Адам. Много набожна и стриктна в ритуалите, Рейчъл знаеше, че мъртвите трябва да се погребват на втория ден, докато баща му, макар да носеше шапчица на темето, беше по-свободомислещ. Адам си помисли, че тя е единствената майка, която бе познавал, когато забеляза карираната й кухненска престилка, окачена на дръжката на кухненския шкаф до хладилника. И сякаш тя все още седеше на мястото си в края на масата, с бледите си разтревожени очи и милата усмивка.

Къщата бе пълна. Всички столове бяха заети и навсякъде имаше храна. Съседите продължаваха да идват с пайове, печено и купи с плодове. В кухнята всички изричаха обичайните съболезнования, но баща му сякаш не ги чуваше и отвръщаше едва доловимо.

После изведнъж се наведе напред, закри лицето си с ръце и извика:

— Тя беше целият ми живот, единствената жена, която някога съм обичал!

— Почакай, почакай — измърмори възрастен мъж, — ще я видиш отново.

„Но това е втората смърт“, помисли си Адам. Дали беше забравил първата? Стоеше и просто гледаше баща си, без да знае какво да каже, докато една жена се приближи до него и сподели загрижеността си за Лео и Джонатан:

— Толкова ми е жал за тях, загубиха майка си толкова млада.

Ами той, и той бе обичал Рейчъл; това не беше ли важно?

После си каза, че жената наистина има право. Правилно се бе изразила. Рейчъл бе тяхна майка, а не негова. Усети стягане в гърлото и излезе от кухнята, мина през пълните с хора стаи и потърси братята си.

Не ги откри и излезе навън. Най-напред видя Джонатан, застанал в предния двор и загледан нагоре към втория етаж, където спяха родителите им. Дали Рейчъл бе починала именно там?

Двамата се втурнаха един към друг. Изминаха няколко минути, преди някой да проговори. Просто стояха, вкопчени един в друг, и Адам усети как го завладяват смесени чувства: годините сякаш се стопиха и Джонатан, макар вече да се бе превърнал в млад мъж, отново бе братът, когото помнеше.

— Изглеждаш различно — каза Джонатан. — Заради раираната вратовръзка ли е или заради сламената шапка, която носиш?

Искаше да прикрие овлажнелите си очи с шега, затова и той му отвърна шеговито:

— Нарича се канотие. След Деня на загиналите във войните всеки джентълмен носи такава. Не можеш ли да разпознаеш един джентълмен, когато го срещнеш?

— Ще се науча. Ще се запиша на специален курс, когато ида в колежа.

Адам отстъпи крачка назад, за да го огледа по-добре, и възкликна:

— Колеж! Вече си готов! Не мога да повярвам. Дай да те видя. Когато заминах, дори още не се бръснеше. И беше петнадесет сантиметра по-нисък.

— Горе-долу. Сега съм метър и осемдесет и два.

— Два сантиметра по-висок от мен си, братко. Казвай, къде ще ходиш? В кой колеж ще се запишеш?

— Надявам се да е в Ню Йорк, стига да успея. Казват, че сигурно ще мога. Не съм сигурен, но много се надявам, особено сега. Ако съм в града, ще мога поне да ги наглеждам понякога. Мисля си какво ли ще стане, когато останат съвсем сами двамата. Няма да им е лесно без мама.

Адам го разбра. Рейчъл винаги се бе старала да разсее напрежението. Не всякога успяваше, но определено се бе опитвала.

— Къде е Лео? Не го видях вътре.

— Вчера след службата направо изпадна в криза.

— Е, и къде е сега?

— Отиде в къщата на Боби Нишикава.

— И още ли е там?

— Да. Снощи ходих у тях, за да говоря с него, но не пожела да се върне с мен. Казва, че тази къща ще е непоносима без мама, че тя никога не му е била сърдита. А татко — е, нали го знаеш татко, — прави го от добро сърце, но непрекъснато го поучава. Спомняш си как беше.

— Татко е уморен в края на деня. Какво, за Бога, става с Лео?

— Адам, ще ми се да знаех. Може би просто така е устроен.

„Мрачна и студена“, помисли си Адам. Малката тухлена къща беше студена. Когато валеше и зимните мъгли я обгърнеха, всичко ставаше сиво. Той не можеше да направи друго, освен да изпраща пари. Животът на Джонатан, когато напуснеше този дом, където и да отидеше, щеше да е светъл, а и неговият собствен беше достатъчно ясен. И ако продължеше да работи и късметът му не се обърнеше, щеше да стане още по-добър. Но какво, за Бога, би могъл да направи за тези двамата тук?

Нова дълбока въздишка се изтръгна от гърдите му и той се ядоса на себе си заради тревожните си мисли.

— Всички си тръгват. По-добре да влизаме — каза Адам.

Бяха до входната врата, когато Лео се появи, подтичвайки — да, това бе точната дума, тъй като момъкът се движеше бързо и с приведен гръб, с надеждата да не го забележат.

— Виж го само — рече Адам. — Заради мен ли е това, защото съм се върнал у дома?

— Може би. Толкова много слуша за теб. Идва му в повече.

— Татко още ли говори за мен? Поне в шест писма съм го молил да не го прави.

— Той се гордее с теб. Съвсем естествено е, Адам.

— Защо? Имам прилична работа в хубав магазин, това е всичко. Само това имам. С какво се гордее? Когато ти влезеш в медицинското училище, вече ще има повод за гордост. Хайде, ела.

Баща му още седеше на същото място в кухнята. Близо до прозореца бе застанал Лео. Натам се насочи и притесненият поглед на Адам, понеже образът на Лео, който бе отнесъл със себе си на запад, много се различаваше от това, което виждаше сега.

Горкият. Висок едва малко над метър и петдесет, с деформирано лице под бързо олисяващо чело. Едва бе минал двадесетте, а вече оплешивяваше…

— Как си, Лео? Радвам се да те видя — поздрави го Адам. Би го прегърнал, но Лео се бе вмъкнал в ъгъла зад стола на баща си, където не можеше да го стигне никой. — Имам предвид — поправи се бързо той, — „радост“ не е подходящата дума, с която да посрещнеш, когото и да било в деня, когато загубихме майка си. Исках да кажа…

— Тя не беше твоя майка — тихо се обади Лео.

— Мили Боже! Дори и днес ли! — извика баща им. — Дори днес. Лео, наистина ли си дошъл да ни причиниш и още мъка към тази, която вече изпитваме? Господи, нямаш ли жал? Майка ти е мъртва, жена ми я няма вече, моята съпруга, единствената жена, която някога съм обичал — той изхлипа. — Боже мой, Боже мой!

„Ами моята майка, която е починала и те е оставила с бебе на ръце?“, искаше да попита Адам, но не го направи. Тишината изпълни кухнята като студен и застоял въздух.

Джонатан първи се зае да прави нещо. Започна да прибира от масите и плотовете купи, чинии, подноси — повече храна, отколкото малкото им семейство можеше да изяде за цял месец. Отвори хладилника и напълни рафтовете, изхвърли огризките, подреди всичко.

— Ела, татко — каза той, когато приключи, — седиш тук цял ден. Не е добре за кръвообращението ти. Гладен ли си, Лео? Има храна за цяла армия.

— Хапнах в дома на Боби. Ще си лягам.

— Ако ти потрябваме за нещо, с татко и Адам ще сме на верандата. Татко има нужда от чист въздух.

— Отнасяш се с него като с бебе — измърмори баща им, когато Лео излезе от стаята.

— Понякога той иска точно това. Поне така си мисля — отвърна Джонатан. — Още не сме се научили да разчитаме човешкия мозък.

Навън все още бе достатъчно светло, за да се карат ролкови кънки. Две момчета правеха страхотни скокове и кръгове и много се зарадваха на аплодисментите на Джонатан.

— Ще го направите ли пак, момчета? Какви пируети! Толкова сте добри, че трябва да участвате във водевил. Отлично.

— Пируети. Така ли се наричат? — скованото лице на баща им се разведри от лека усмивка. — Какви сложни думи използва моят син. Пируети. Тези деца сигурно дори не са и чували думата.

„Вълшебни думи“, каза си Адам. Именно Джон винаги някак си налучкваше вълшебните думи. И отново погледна лицето на баща си, където усмивката още потрепваше.

Когато момчетата с кънките си тръгнаха, по улицата мина възрастна двойка, хваната за ръце. Докато ги гледаше, баща им измърмори нещо под нос. Щом падна мрак, тишината се нарушаваше само от проскърцването на люлеещите се столове.

След известно време баща им се обади:

— Тишината, тишината. Всички тези добри хора днес, всички тези разговори. Но на мен ми е нужна тишина. И трябва да ви кажа нещо сега: толкова съм благодарен, че ви имам вас двамата.

— И Лео — добави Джонатан. — Изпълнен е с гняв от смъртта на мама, разгневен е на целия свят. Но човек не може да знае какво ще му донесе бъдещето, нали?

„Какво бъдеще?“, възкликна наум Адам. След петдесет години ли? Кой би могъл да очаква нещо толкова неопределено дълго? Той си мислеше за следващия ден, за следващата година, когато Джонатан щеше да е заминал в колеж. Какво щеше да стане с Лео и баща му? Той нямаше достатъчно средства, за да вземе и двамата на запад, да живеят при него.

— Сигурно си уморен след дългия ден — каза баща му. — Пътувал си дълго. Върви да си лягаш, Адам. Навярно ще се почувстваш много странно в старото си легло след толкова време.

Чувстваше се толкова странно и така притеснен, че не можеше да заспи. Но вероятно бе задрямвал за по няколко минути на пресекулки, защото, щом отвори очи, си припомни за откъслечни и объркани, много невероятни сънища. Видя Рейчъл с престилката, която бе носила всеки ден, освен в събота, когато ходеше в синагогата с копринена рокля и огърлица от кехлибар. Видя себе си, повел малките си братчета към въртележката; Лео бе превъзбуден и грозното му личице бе разкривено от смях, който бе натъжил много Адам, без да може да разбере защо нито тогава, нито сега. Госпожа Р. стоеше до Лео и двамата плачеха: Лео — по неизвестни причини, а тя — защото съпругът й я бе наранил. А Ема се опитваше да успокои и двамата.

Сега вече бе съвсем буден. Тези неразбираеми сънища го бяха споходили от прекалена умора. Някои казваха, че сънищата не са напълно безсмислени, и че ако вземеш разпокъсаните отрязъци и ги подредиш правилно, всичко ще добие смисъл.

Мислите му се върнаха към Ема. Беше съвсем ясно, че Ема Ротхирш е много състрадателен човек. Гневът й не бе провокиран от мисъл за нея самата, а за старата дама. Зачуди се дали обвиненията са верни. Но сигурно бяха, тъй като не можеше да си представи каква изгода би имала да си измисля подобни неща. А и гневът на Ема несъмнено изглеждаше съвсем искрен.

Според него тя бе много позитивно настроена към света. Жените заслужаваха да имат право на глас. В супата трябваше да има вино. Усмихна се на себе си в мрака. Момичето имаше много чаровна усмивка, която извиваше красивите й устни и разкриваше белите й зъби.

Говореше отлично френски — според една от продавачките в магазина. А и свиреше невероятно на пиано. Дали госпожа Р. не бе права за таланта й?

За миг се замисли какво толкова знае за нея. Вероятно бе любопитен просто заради името й. Едва ли се различаваше от всяка друга жена в сърцето си. Не беше по-добра от Фани, Джералдин или която и да е друга, само дето бе по-добре образована. Тогава с какво го привличаше? Нямаше никаква логика.

Лъч светлина от луната, изплувала току-що от облака, или пък от новата улична лампа на ъгъла проряза мрака и освети едно мокро петно на тавана. Беше се учудил за какво е кофата на пода до прозореца. На сутринта щеше да поговори с баща си колко ще струва нов покрив.

Когато лъчът се премести, забеляза друго петно на пода, където сякаш лежеше нещо, някаква сянка… Май приличаше на спящо куче. Там бе старият му приятел Артър, полегнал на същото място, където бе лежал и в една друга нощ преди години.

Джонатан му бе казвал, че мозъкът си прави странни шеги с хората. Бе живял много дълго далеч от тази къща. Мислите му блуждаеха. Трябваше да се върне към работата си. Към дома си в Чатахучи.

— Вече два дни си тук — каза баща му, — затова не се извинявай, че тръгваш. И бездруго няма какво повече да направиш тук, Адам. Не можеш да я върнеш обратно. И не бива да рискуваш работата си.

Както обикновено, всички бяха в кухнята. И всички погледнаха към стола на Рейчъл. Лео му се стори дори още по-дребен и му напомни за едно дете, което бе видял наскоро, загубено сред тълпата и объркано.

— Тя би искала всички да продължите живота си и да се научите отново да бъдете щастливи — каза Адам, като внимаваше да изрази нежността, която чувстваше, но въпреки това думите прозвучаха изтъркано и надменно и в собствените му уши.

Лео кимна и Адам продължи бързо, макар и само зала запълни болезнената тишина:

— Ти си голяма подкрепа за татко в магазина, Лео. Той непрекъснато ми го повтаря в писмата си.

— Магазинът! — прекъсна го баща му. — Ще остана вкъщи до края на седмицата. После трябва да се отвори, иначе клиентите ще свикнат да ходят другаде. Ще трябва да се стегна. Ще се оправя.

Адам го погледна и си помисли, че изглежда като седемдесетгодишен човек, макар още да нямаше и шестдесет.

— Татко, почини си. Кога си имал почивни дни? Нека Джон или Лео да се погрижат за магазина няколко седмици. Джон може да работи след училище, а Лео ще покрива останалите часове.

Сега се намеси Джонатан:

— Не съм съгласен. За татко ще е по-добре веднага да се върне на работа. Какво друго би могъл да прави, освен да седи сам тук и да размишлява по цял ден? Работата ще е като болкоуспокояващо лекарство.

Болкоуспокояващо. Казано като истински лекар, Джон.

— Аз и Лео ще помагаме. Както винаги, Лео повече, отколкото аз — добави Джонатан.

Плаха усмивка се появи на измъченото лице на Лео и той кимна, а Адам, забелязал това, толкова се трогна, че протегна ръце и прегърна брат си, за да му покаже, че е бил сигурен, че Лео ще помогне на баща им в този тежък период.

— Мама би искала да му помогнеш, Лео. Тя толкова много обичаше всички ни и искаше и ние да се обичаме помежду си.

„Може и да звуча като проповедник, но не мога да го избегна“, каза си Адам. Понякога най-съкровените истини звучаха смущаващо.

— Кога е влакът ти? Кога трябва да тръгнеш? — попита баща му.

— Има прекалено много храна в хладилника, която трябва да бъде изядена. Какво ще кажете да я вземем и да си направим пикник на открито, преди да тръгнеш? — предложи Джонатан.

Беше ясно, че именно Джонатан ще е опората, която да крепи семейството. Но Адам се тревожеше какво ще стане след година, когато него нямаше да го има.

Е, всичко по реда си… Утрото бе прохладно и свежо. Зелената трева още не бе прегоряла от слънцето. В хладилника имаше сладолед, приготвен от Рейчъл. Тя би искала те да го изядат.

Така си направиха пикник. Съседи, които бяха забелязали, че са навън, се присъединиха и оживиха малката им групичка. Когато приключиха, закараха Адам до ферибота, където нямаха много време за болезнено сбогуване.

Също както и първия път, Адам застана на палубата и се загледа в смаляващия се в далечината град. Преди бе завладян от едно-единствено чувство: безкрайно, всепоглъщащо нетърпение. Всичко изглеждаше толкова лесно! Но сега бе по-голям — Господи, струваше му се, че е остарял с цял век. Сега семейството му беше тук, бизнесът — там, трябваше да печели пари, да угоди на госпожа Р., а и Ема… Вече изобщо не му бе лесно.

Седма глава

Фактурите и сметките трябваше да се пазят три години, така му бе казал Тео Браун като всеки предпазлив счетоводител. Адам стриктно спазваше указанията му й и един неделен летен ден се зае да изхвърля разни неща от долното чекмедже, което бе единственото неподредено място в иначе спретнатата му малка стая. Изненада се, че сред купищата запазени документи има и няколко лични писма, и сега бе любопитен да разбере защо точно тях е прибрал, затова ги отвори и се зачете:

„Скъпи Адам,

Намерих твоя чек на леглото си, след като ти замина. Трябва само да спомена за нещо и ти веднага поемаш грижата за него. Наистина ли съм споменал за дупката на покрива? Забравил съм. Може би си видял кофите на пода. Както и да е, благодаря ти. Винаги ще съм ти благодарен. Би трябвало да е обратното, Бог ми е свидетел.

Преживяхме две ужасни седмици, но сега вече изминава третата и аз се съвземам. Рейчъл ми говори. «Трябва да вършиш работата си и да продължаваш напред — казва ми тя. — Такава е Божията воля. Не бива да се противиш». Тя винаги знаеше всичко за Неговата воля, но аз не съм сигурен. Както и да е, ходя в магазина всеки ден. Лео ми помага, но веднага щом затворим, хуква към къщата на Нишикава. Е, щом е щастлив там, толкова по-добре за всички ни. Джонатан е все същият. Двамата си приготвяме вечеря заедно, а и съседките доста ни помагат. Той е много зает с изпитите през семестъра, но ще ти пише скоро. Грижи се за себе си.

Татко“

Това сигурно го бе запазил, затрогнат от тъгата и куража в думите. Да, спомняше си го.

Имаше две писма от Джонатан, само отпреди няколко месеца, в които изобщо нямаше тъга.

„Скъпи Адам,

Пиша ти набързо между два изпита — днешния по биохимия и утрешния по физика. Трудно е, но се справям добре. Направо не мога да повярвам, че почти завършвам първата си година в университет от «Айви Лийг»[1]. Вижте ме само, нямам нищо, освен ризата на гърба си, безпомощен съм без твоята подкрепа, а съм в университет на «Айви Лийг»! Знам, че не обичаш да ти благодаря, но понякога просто имам нужда да го направя, затова не се ядосвай.

През няколко седмици се прибирам у дома в неделя, защото това означава много за татко. Доколкото мога да преценя, двамата с Лео са сключили някакво примирие. Когато Лео не е на вечеря в дома на семейство Нишикава, чете книга, а татко — вестника, като и двамата седят заедно в кухнята. Татко казва, че понякога се спречкват за нещо, но всичко свършва както обикновено — Лео се качва в стаята си. Според татко, той явно изучава нещо, макар че има вероятност и всичките му книги да са за развлечение. Държи ги заключени в един сандък, затова нямам никаква представа какви са. Толкова ми е мъчно за него и съм сигурен, че и татко изпитва същото, когато не е ядосан.

Слуховете за сливането с «Кейс Клотиърс» още ли не са стихнали? Надявам се, че не те тревожат прекалено.

Мисля да се запиша на летни курсове. Ако така мога да спестя малко време, за да завърша по-скоро и да вляза в медицинския факултет, бих искал да опитам. Но е доста сложно, затова трябва да проверя предварително.

Толкова ми липсваш, Адам. Чудесно е да имаш приятели, аз си намерих няколко много добри, но никой не е като брат.

С обич: Джон“

Това го бе запазил заради думите „никой не е като брат“ — брат като Джон. Какво особено имаше в него? Беше сериозен, жизнерадостен, практичен и… какво още? Човечен. Да, такъв беше Джон. Човечен.

Със сигурност не очакваше да намери на дъното на чекмеджето писмо отпреди две години, с пощенско клеймо от малко градче в Нова Англия, с изискан и стилен почерк върху ленена хартия и подписано от Ема Ротхирш.

„Скъпи господин Арнинг,

Размишлявах над разговора ни във влака миналата седмица и съм толкова обезпокоена от някои неща, които ви казах за живота на леля ми, че изпитвам нужда да се опитам да ви обясня поведението си. Вероятно знаете, че често е по-лесно да се разговаря свободно с непознат или с човек, който е почти непознат, отколкото с някого, когото срещаш всеки ден. Въпреки това не беше редно да ви причинявам неудобство с емоционалния си изблик. Но във вас има нещо, което ме подтикна да ви доверя тайни, които не съм споделяла с никого, нито някога ще споделя отново. Това не е обичайното ми поведение. Срамувам се от случилото се и ви се извинявам.

Знам, че времето ви у дома е било много тежко за вас и семейството ви. Казват, че времето лекува, и се надявам, че това ще помогне и на всички вас.

Искрено ваша: Ема Ротхирш“

Адам остави писмото и се загледа в него, питайки се защо го е запазил, а после отново го взе и се зачете. Спомни си, че бе написал кратка бележка в отговор, но оттогава нито я бе чул, нито я бе виждал.

Сега, когато го изхвърли, усети някаква тръпка — нещо странно, което не можеше да определи.

Но прекрасното лятно утро съвсем не бе време за сериозни равносметки. Трябваше да излезе и така и направи.

След като си бе купил „Форд Т“ и се бе научил да го кара, имаше навика да излиза с колата и да шофира без определена посока. Докато се движеше с тридесет километра в час, усещаше полъха на вятъра по лицето си, чуваше мощното бръмчене на двигателя и си спомняше за много по-различното удоволствие от потропването на конските копита. Когато спираше за бензин, си припомняше как бе спирал, за да напои коня, да изгони мухите от гърба му и да го остави да отпочине на сянка. Вероятно и двата начина на придвижване си имаха своите предимства.

Покрай пътя растяха нагъсто лаврови дървета. От местните хлапета се бе научил да дъвче благоуханните им млади клонки; дори и сега носеше две в джоба си. Подобни дребни нещица го караха да се чувства като местен жител; бе свикнал с вкуса на местните храни, а освен това забелязваше, че речта му е изпъстрена с много от типичните за района изрази. Вече бе живял тук достатъчно дълго, за да забелязва настъпилите промени — ето че сега и от двете страни на пътя, където по-рано мулета оряха полето, имаше много повече трактори, отколкото мулета. Всеки ден по улиците се виждаха все повече автомобили, а в предградията се строяха нови къщи и градът се разрастваше към столицата.

Щеше да остане тук. Това беше неговото място. А това бе неговият ден. Никаква работа, никакви тревоги за Лео и баща му или за каквото и да било. Просто щеше да се наслаждава на живота. Спря колата близо до речния бряг и взе нещата си — лек обяд, одеяло и книга, — после слезе по хълма към любимото си местенце, постла одеялото на земята и облегна гръб на едно дърво.

Надолу по течението няколко момчета плуваха в реката, а в другата посока един мъж ловеше риба. Ако не усещаше леко неразположение, и той би поплувал, но една настинка никак не бе за препоръчване в понеделник сутрин. Кихна. Звукът стресна няколко водни кокошки, които плаваха в плитката вода до брега; те плеснаха шумно с криле и отлетяха надолу по течението.

За пръв път бе видял водна кокошка, разхождайки се с Фани, тя го бе поправила, че животното не е „патица“, а птица, и двамата се бяха забавлявали да спорят по въпроса, докато накрая той бе проверил и открил, че тя има право.

Винаги прекарваше много весело и забавно с Фани. Тя никога не искаше друго от него, освен забавление, нямаше никакви намеци с дума или жест за женитба, само приятно прекарване заедно. Точно така! Адам си каза, че трябва да се успокои, да похапне, да почете книга. А в края на този прекрасен ден щеше да иде да потанцува с Фани или пък да гледа Мери Пикфорд в новия й филм.

Няколко часа по-късно се отби да изпие една бира в популярен бар в града — същия, който бе посетил и при пристигането си — и там го намери Джеф Хорас.

— Къде се губиш цял ден? Търсих те къде ли не.

— Почивах си. Защо? Какво има?

— Война. Във вестника получихме съобщение от „Асошиейтед прес“. Англия, Франция и Русия се бият срещу Германия и Австрия. Ами да, кайзерът отдавна жадуваше за война и сега я получи.

— Толкова много млади мъже ще загинат… — каза само Адам и поклати глава. — Чудя се дали и ние ще се намесим.

— Няма начин — Джеф поклати отрицателно глава. — Каква работа имаме там? Не, президентът Уилсън ще запази неутралитет. Категорично. Ще останем настрани — Джеф тръгна, но се сети за нещо друго. — Разбрах, че старата дама е изпратила телеграма. Двете с племенницата й ще отплават за дома още утре.

[1] Бръшляновата лига, в която членуват най-престижните университети в САЩ. — Б.пр. ↑

Осма глава

Десетина дни по-късно при Адам с молба за помощ дойде Руди, икономът или домакинът — не бе съвсем сигурен каква е точната длъжност на човека — в къщата на госпожа Ротхирш. Руди трябвало да посрещне господарката и госпожица Ема, които щели да пристигнат в столицата същия следобед. Но се порязал лошо сутринта и сега ръката му бе превързана, така че не можеше да шофира. Бе се опитал да намери някой, който да го замести, но без успех. После Риа, жена му, се сетила, че може да помоли Адам за услуга. Тя бе купувала коледни подаръци в магазина и тогава Адам й се бе сторил много дружелюбен и мил. Освен това новата им кола бе „Пиърс Ароу“ и госпожа Р. не би искала някой непознат да я кара.

— Когато те видях за пръв път, караше „Стенли Стиймър“ — отбеляза Адам.

— Беше много отдавна. Вече са отживелица — ако това е точната дума. Все едно, така казва госпожа Р. Отживелица. „Пиърс Ароу“ е модерна, ръчно изработена кола, много ценна.

Колкото и да се чувстваше поласкан, Адам бе собственик на „Форд Т“ и не бе сигурен, че ще знае как да управлява „Пиърс Ароу“. Но нямаше за какво да се притеснява. Руди щеше да му обясни; всъщност бе съвсем просто.

Така по-късно същия следобед Адам се озова зад волана на луксозна сива градска кола, в която пътниците се настаняваха удобно, а шофьорското място бе на открито, макар, разбира се, да имаше покривало, което можеше бързо да бъде закрепено, ако се наложи. Купища багаж заедно с госпожа Р., загърната в лек шлифер и с воал на лицето, заемаха задната седалка, а до него, за ужас на госпожа Р., седна Ема, също наметната с шлифер, но без шапка или воал; ярката й коса, леко разрошена от вятъра, се стелеше по гърба й.

— Косата ти — извика госпожа Р., понеже думите й едва се чуваха. — Как може да се возиш в такава кола, и то до шофьора, без подходяща шапка? Купих ти една специално за разходки с кола. Какво стана с нея?

Ема също извика в отговор, за да надвика вятъра:

— Изгубих я! — после добави по-тихо, само на себе си: — Но пък и не съм я търсила особено, толкова грозно нещо.

— Ема! Косата ти! Ако си бе направила онова студено къдрене, както аз исках, но ти не… — думите й заглъхнаха.

— В случай че се питате — обясни Ема, — тя говори за една машина, която запазва къдриците много дълго. Правят го във Франция — някой е измислил метода преди години. Според нея ще изглеждам по-добре с къдрици.

Адам я погледна косо и долови тихия й палав смях. Забеляза, че се е променила. Не драстично променена, но имаше нещо различно. Разбира се, беше с две години по-голяма. Много неща могат да се случат за две години. Макар вниманието му да бе ангажирано с управляването на непознатата кола, все пак успя да й хвърли още няколко кратки погледа. Дългите й ловки пръсти стискаха дамска чантичка и книга, като закриваха заглавието, което май започваше с „П“.

Внезапно тя помръдна ръка, погледна го и възкликна:

— Ето. Сега можете да го видите. „Панаир на суетата“.

Адам усети, че човек наистина може да види как изчервяването пълзи по лицето му. Би се заклел, че никога дотогава не е изпитвал такова смущение.

— Имате рентгенови очи — каза той.

— Не. Просто знам, че обичате да четете и че ще ви е любопитно да видите коя е книгата. Чели ли сте я? Великолепна е. Срещала съм много момичета като героинята Беки Шарп.

— Не, но сега със сигурност ще я прочета.

В мига, в който той я погледна, и тя вдигна очи към него. После и двамата се извърнаха. Адам се зачуди дали щяха да останат загледани един в друг, ако старата дама не седеше отзад.

Преди много време се бяха срещнали в един вагон-ресторант. Тогава тя възбуди любопитството му, както и сега. Дали все още бе отдадена на пианото? Със сигурност около нея се тълпяха много мъже. Но въпреки това не носеше годежен пръстен, нито изобщо някакви пръстени. Май си спомняше, че някога имаше златна гривна. На ушите й проблясваха малки диаманти. Когато шлиферът й се отметна леко, отдолу се показа семпла синя памучна блуза, навярно купена от собствения им отдел за дрехи с ниски цени. Тя го озадачаваше.

Адам изпитваше лека неловкост. Всеки, който ги видеше, би предположил, че той е шофьорът, макар да не носеше задължителната шапка, което не би го притеснило; но понеже не беше шофьорът, се чувстваше не намясто. Трябваше бързичко да измисли интересна тема за разговор.

В огледалото за обратно виждане забеляза, че старата дама, седнала с идеално изправен гръб, е задрямала. Затова наруши мълчанието:

— Как е в Англия? Какви са настроенията?

— Предполагам, че всичко зависи от това доколко човек разбира положението. Много от младежите нямат търпение да се впуснат в голямото приключение. Други цитират лорд Грей, който бил казал в онази съдбовна нощ: „Лампите ще угаснат над цяла Европа“. И че повече никога нямало да ги видим толкова ярки отново.

— Вярвате ли в това? Мислите ли, че и ние ще бъдем замесени? Според повечето хора, с които съм разговарял, няма да стане.

— О, аз мисля, че ще ни се наложи. Германия е много силна. Била съм там на два пъти и съм учила три месеца пиано във Виена. Струваше ми се, че те с нетърпение се стремят към войната. Там това е много гордо занятие. Мъжествено. Благородно. Да изгубиш и двата си крака. Да ти откъснат главата. Да останеш вдовица с бебе на път. О, горките хора, вече ми е жал за тях.

Адам размишляваше не толкова над думите й, колкото над самия факт, че ги е изрекла. Жените, които познаваше, не говореха така.

— Какво ще правите сега, след като завършихте колеж? — попита той.

— Ще продължа да уча за магистърска степен в две дисциплини — музикална педагогика и изпълнителско изкуство.

— Няма ли да следвате в консерваторията?

— Не съм достатъчно добра. Вече съм ви го казвала, не помните ли?

— Помня, казахте също, че ще съжалявате за разочарованието на леля си.

— Все още съжалявам или поне ще съжалявам, когато леля най-накрая разбере каква е разликата между магистърската степен, която аз искам да защитя, и световната слава, която тя иска да постигна.

— Ема! — обади се леля й. — Как може човекът да следи пътя, след като ти не спираш да бъбриш?

— По-добре се заемете отново с книгата — предложи Адам и Ема въздъхна.

Руди ги посрещна с поздравления и хиляди извинения. Най-сетне се бе свързал с помощника на градинаря и той обещал да разтовари багажа на дамите на сутринта.

Адам възрази решително. Можеше да се погрижи за куфарите им още сега.

— Има много тежки неща — гръмогласно се обади госпожа Р.

Ако знаеха колко кашони с картофи и консерви бе вдигал той някога! Адам само се усмихна и махна с ръка.

Така едва за втори път, откакто познаваше старата дама, той влезе в огромната и мрачна къща, струпа куфарите там, където му показаха, и прие любезната покана да изпие чаша разхлаждащо питие.

Ема предложи да седнат на верандата.

— Вътре е прекалено горещо и задушно.

Госпожа Р. я поправи:

— Горещо е, защото е лято. Но в тази къща никога не е задушно.

Тя седна на един плетен люлеещ се стол и се оплака:

— Изобщо не съм очаквала, че ще се наложи да съкратим ваканцията си. Война! Такава глупост. Бях приготвила великолепно забавление за Ема, при това изненада — музикални изпълнения на някои от най-големите звезди в Уелс. Точно сега не мога да си спомня имената им, но са световноизвестни. Един ден хората ще посещават музикални фестивали, в които звезда ще бъде Ема. Тук никой не го осъзнава, но тя има блестящ талант. Дори и тя самата не го знае, но аз го знам. Да. Блестящ талант и я очаква великолепна кариера.

Адам енергично изрази надеждата си, че ще стане точно така. Но явно не бе улучил точните думи, защото в отговора й се долови лека острота:

— Надежда ли? Аз съм сигурна в това. Всички, които са я чували да свири на пиано — хора от музикалните среди, — също го твърдят.

— Именно това имах предвид — извини се той.

— Ема не бива да позволи нищо да застане на пътя й. И аз няма да го позволя. Тя е целият ми живот.

Ема бе сплела длани върху коленете си. Адам забеляза, че й е нужна голяма воля, за да запази самоконтрол. И отново се замисли за заплетените взаимоотношения под този покрив.

— Ако искаш да придобиеш истинска музикална култура, трябва да идеш в Европа — продължи госпожа Р. — Следващото лято трябва отново да заминем. Естествено ще отидем в Залцбург, а после… няма да пропуснем нищо. Тази глупава война ще е приключила дотогава, казват дори, че ще свърши преди Коледа. Ще изпиете ли още една чаша, господин Арнинг?

— Не. Благодаря ви, но не.

Беше жаден и с удоволствие би изпил още нещо, но нуждата да се махне от тази къща бе по-голяма от жаждата му. Никой не настоя да остане и той се изправи, поблагодари отново и си тръгна.

По-рано през деня бе оставил колата си малко по-надолу по улицата и сега въртеше стартера, преди да скочи на шофьорското място, когато зърна Ема да излиза от къщата. Беше застанала на входа и се озърташе наляво и надясно. Помисли си, че може би се оглежда за него, затова се престори, че не я вижда, обърна колата и потегли в обратната посока. Заплетени взаимоотношения! Нима не му стигаха собствените му объркани отношения с Лео и баща му?

Освен това вече закъсняваше за срещата си с Фани.

Девета глава

— Адам, измина повече от година, близо две, нали, откакто за пръв път ти споменах за „Кейс Клотиърс“? — попита го Тео Браун.

— Горе-долу. Но пък май няма никакво развитие по въпроса.

На бюрото на Браун лежаха обичайните картонени папки с купища сметки, фактури и различни документи, които Адам носеше веднъж месечно на счетоводителя на компанията.

— Госпожа Р. не се интересуваше, нали помниш? Определено не я интересуваше. А и бездруго предложението им бе по-скоро пробно, а не сериозно заявено намерение. Но сега май са готови да действат.

— Не ме изненадва. Всеки артикул, който продаваме, е част от онова, което по-рано те продаваха.

— Справяш се отлично с работата, Адам. Витрините, смяната на декора всеки сезон, рекламата — всичко е чудесно. А и всеки път, когато Джеф Хорас успее да вмъкне нещо във вестника — например онази статия миналата седмица за певеца, който бил облечен от магазина на Ротхирш, — е, това определено не вреди. И знам, че и ти си доволен.

Адам бе страшно доволен.

— Джеф Хорас е мой много добър приятел. Искрено вярвам, че заради него въобще получих работата преди години. Именно неговата статия във вестника ми осигури мястото тук още на следващия ден.

— Може и така да е. Но именно твоите усилия и постоянна работа ти гарантираха оставането тук. Също като лекар, който взема едно осакатено дете, вдига го на крака и му помага да печели състезания. Това направи ти.

Адам естествено бе дълбоко трогнат от похвалата. Но пък в този кабинет винаги се бе чувствал съвсем комфортно. По природа бе подреден човек и много му допадаше прецизността на Тео, харесваше му да гледа спретнатите папки по рафтовете, радваше го точността на цифрите всеки път, както и фактът, че Тео очевидно го харесваше.

Вероятно бе на възрастта на баща му, прецени Адам, след като набързо огледа окачените по стените дипломи, но изглеждаше с двадесет години по-млад от него. Лицето му бе открито и дружелюбно, за разлика от това на баща му, на което бе изписана явна умора и тревога.

— Да се върнем на темата. Познаваш ли Спенсър Лорънс, адвоката на госпожа Р.?

Дали някой го бе представял на господин Лорънс? Не. Как би могъл един служител от средно ниво — съвсем средно ниво — в местен магазин да бъде представен по някакъв повод на човек като Лорънс, съветник на политически фигури и консултант на най-заможните хора?

Но често го бе виждал и слушал в онези вечери в дома на Франсин. Лорънс бе много елегантен джентълмен, строг и малко скован; а също и изключително начетен. Около него винаги се събираха много хора, когато говореше за войната в Европа и федералния данък върху дохода, тъй като бе предвидил и двете събития. Адам неведнъж бе стоял в периферията на подобен кръг слушатели.

— Не, не се познаваме — отвърна сега той.

— Наскоро ме помоли да му представя всички финансови документи на магазина още от времето на господин Ротхирш. Кейс имал предложение да преместите вашия магазин до техния в града и двата да се обединят, което би означавало голямо и доста скъпо преустройство. В обратния случай можело да се закупи онази стара сграда зад ъгъла до вашия магазин, да се събори и да се построи наново, което също ще струва скъпо. Не мога да кажа кое от двете ще струва повече, но разбираш за какво става дума. И в двата случая ще са нужни много пари. Но пък резултатът ще е най-важният, най-престижният търговски център в целия щат.

— Какво мисли госпожа Р. по въпроса?

— Явно не може да вземе решение. Знаеш каква е.

— Всъщност не знам. Двамата просто се поздравяваме любезно, когато тя идва в магазина.

— В крайна сметка всичко се свежда до парите. Тя е възрастна, а старите хора се страхуват да харчат пари.

Адам се сети за баща си. „Всяко спестено пени е едно спечелено пени“.

— Предполагам — продължи Тео, — че вече не изпитва нужда да печели повече. В момента разполага с предостатъчно за стила на живот, който водят, за обучението и пътуванията… Момичето е много красиво, нали?

— Изключително — кратко отвърна Адам, защото не искаше да обсъжда Ема Ротхирш.

— Въпреки това — върна се на темата Браун, — заради този нов данък върху дохода човек не може да е сигурен. Щом веднъж въведат някакъв данък, непременно ще го повишат някой ден. Затова ми се струва логично, като проява на здрав разум и като изпълнение на дълга ми на съветник, да насърча сливането.

Адам се питаше как ли ще се отрази това на неговата работа, ако сделката стане, когато Тео продължи:

— Разказвам ти всичко това, защото, ако чуеш да се обсъжда сделката, да се споменава за различни планове, не искам да се тревожиш. Никой няма да ти отнеме работата, докато аз съм наоколо. Когато бях на твоята възраст и в началото на кариерата си, и аз се тревожех, че някой може да ме измести, затова те разбирам.

Адам бе трогнат, както би се трогнал всеки син от загрижеността на баща си.

— Благодаря ти, Тео — простичко каза той. — Не мога да изразя с думи колко съм ти благодарен.

— Познавам те от доста време, Адам, и много те харесвам. Ако имах син, бих искал да е като теб, умен, трудолюбив и почтен — отвърна Тео, стана и се зае да разчиства бюрото си. — Между другото, на шега казано, надявам се горката стара дама да не остане без сили след цялото това обикаляне из Нова Англия през лятото.

— Предполагам, че гостува на племенницата си, нали? — попита Адам.

— Че на кого другиго? Ема е единствената причина за всичките й пътувания.

— Не съм виждал Ема, откакто се върнаха от Европа миналата година.

— Ще дойде време, когато изобщо няма да я видим вече. Щом защити магистърската си степен, ще намери някой важен човек, за когото ще се омъжи, и ще заживее в Ню Йорк, Лондон или Париж, ако е свършила войната. Където и да е, но далеч оттук, можеш да се обзаложиш. Всъщност госпожа Р. подхвърли нещичко за някакъв мъж в Лондон. Е, аз излизам да обядвам. Всичко добро на теб.

Навън бе прелестен майски ден. Люляците, лалетата и шапките на дамите, както и момчетата, които играеха бейзбол в училищния двор, ясно подсказваха кой е сезонът. Беше хубав ден и Адам се чувстваше щастлив, докато минаваше по познатите улици, кимаше и поздравяваше минувачите и приемаше техните поздрави. Тази вечер имаше среща с ново момиче. Мейбъл Муньос, тъмнокоса полуиспанска с екзотичен вид. Може би щеше да иска мексиканска вечеря с много люти чушлета; от друга страна, понеже майка й бе американка, подправките може да са й толкова чужди, колкото и на него. Щяха да отскочат с колата до столицата: старата междуградска железница, със строгото й разписание, вече не се използваше. Сега човек сам можеше да реши кога да тръгне.

Такива мисли го вълнуваха, когато влезе през въртящите се врати на магазина на Ротхирш, след като бе спрял за миг да се полюбува на пъстрите лалета, внос от Холандия, които бяха разцъфтели в новите сандъчета на витрината. Влезе и отново поспря, за да огледа приглушените цветове и блясъка на скъпите стоки наоколо, и усети да го изпълва чувство на удовлетворение.

Тази година нямаше да има нужда от много дни за разпродажба. Стоката се изкупуваше веднага и на редовни цени.

— Здравейте, господин Арнинг. Пак се срещаме — весело го поздрави Ема Ротхирш. — Помните ли ме?

— Разбира се. Не ви ли обслужва някой? — побърза да попита той, тъй като тя се бе натоварила с куп дрехи.

— О, аз обичам сама да си избирам.

Докато младата жена се отдалечаваше, той забеляза какво си е избрала. Всички дрехи бяха от отдела с по-ниски цени, където полите за каране на колело струваха по три долара, ленените поли — по четири, а ръкавиците от ярешка кожа — по деветдесет и осем цента за чифт. Стори му се странна в сравнение с леля й, купуваща си двадесет метра вносен сатен за всекидневна рокля, която личната й шивачка щеше да ушие.

Когато Ема плати за покупките си в брой и парите се понесоха по пневматичната тръба към касиера на горния етаж, той отново се изненада: госпожа Р. имаше открита сметка.

— Виждам, че оглеждате покупките ми — обади се Ема. — Май няма да спечелите много пари от хора като мен, нали?

— Напротив. По света има повече хора, които си купуват евтини дрехи, отколкото такива, които плащат за дизайнерски тоалети.

— Смятам за прекрасна идеята ви да откриете отдел с по-ниски цени. Преди години се чувствах страшно неловко в училище, когато бях малка и носех много елегантни дрехи. Никой друг не бе облечен така. Предполагам, идеята е била ваша, нали?

— След като питате — да, моя беше.

Вятърът сигурно бе разпилял косата й и няколко непокорни кичура падаха свободно край врата й. Струваше му се — вероятно заради цвета им, — че ще ги усети топли, ако ги докосне. Веднага след като мисълта мина през ума му, се почувства страшно глупаво.

— Обядвахте ли вече? Ако не сте, би било интересно да продължим прекъснатия си разговор.

„Господи, колко е смела!“, възкликна мислено Адам, а после реши, че това не е смелост, а по-скоро признак на неопитност — или наивност — след като не можеше да види разликата между това място и влака или шофьорската седалка на колата им.

— Казват, че има много добър ресторант зад съда. Всички адвокати обядвали там напоследък.

Той се поколеба. Последния път, когато я бе видял, тя стоеше на прага на къщата и явно се оглеждаше за него. А той? Той бе обърнал колата си и бе избягал. Защо? Защото се страхуваше от старата дама. Трепереше от страх, това бе истината. Нима нямаше никакво самоуважение? И то след всички похвали от устата на Тео Браун само преди половин час? Момичето беше очарователно; той остана поразен от чара й, както и всеки друг мъж, от първия миг. За Бога, та нали не се канеше да я съблазни! Тогава какво нередно имаше в един обяд? Всички тези мисли преминаха през главата му само за няколко секунди, докато стоеше до щанда и чакаше рестото на Ема да се върне по пневматичната тръба. Погледна часовника си.

— Дванадесет и половина е. Трябва да се обадя по телефона, така че ако нямате нищо против да изчакате няколко минути…

— Господин Арнинг — обади се Райли, който се бе появил зад гърба им, — имате среща в един часа с онези хора за обувките. О, как сте, госпожице Ротхирш? Върнали сте се за малко у дома, така ли? Много се радвам да ви видя.

— Грешите, господин Райли. Тази среща е за следващата седмица. Следващият вторник, а не днес.

Райли се усмихна.

— Опасявам се, че грешите, господин Арнинг. Наистина е за днес, седми.

— Сигурен ли сте? Имам доста добра памет.

— Сигурен съм, господин Арнинг.

Нещо във вторачения поглед на Райли и разширените му очи говореше, че трябва да го послуша.

— Ами — примири се Адам, — предполагам, че се налага, госпожице Ротхирш. Няма да обядваме заедно днес. Много съжалявам.

Ема се усмихна и взе пакетите си.

— Някой друг път.

Райли хукна напред да задържи въртящите се врати, докато тя излиза, и после се върна.

— Какво, по дяволите, правиш? — настоятелно попита Адам. — Тази среща е за следващата седмица и ти много добре го знаеш.

Двамата се усамотиха в дъното на отдела за обувки и там, сред рафтовете с кутии, Райли обясни поведението си:

— Адам, не бива да си играеш с това момиче. Добре че случайно минах наблизо и ви чух.

— Кой си играе? За какво, по дяволите, говориш? — Адам кипеше от гняв, какъвто много рядко бе изпитвал.

— Как изобщо може да ти мине през ум да се покажеш публично с момичето на госпожа Р.? Да се появиш на мястото, където всеки — например онзи Лорънс, адвокатът им — ходи. Миналата седмица в колонката с новини за известни личности във вестника бяха писали за някакво събрание там, на което присъствал дори човек от кабинета на губернатора. „О, онзи ден видях Адам Арнинг да обядва с вашата Ема, госпожо Р.“ — представяш ли си? Боже, най-добре сам да си подадеш оставката, преди тя да те е изритала оттук.

Сега гневът на Адам бликна с пълна сила:

— Нямаш никакво право да ми говориш по този начин, Райли. С теб сме добри приятели, но това не ти дава основание да се месиш в личния ми живот и да ми държиш такъв тон. За кого ме мислиш, да не съм ти син или съседското хлапе, което е разляло боя по тротоара пред дома ти? Все още съм мениджърът тук, забрави ли?

Райли отвърна спокойно:

— Не, не съм забравил. Разбирам всичко, което казваш. Не съм забравил и никога няма да забравя, че ти си шефът в този бизнес. Засега. Знам добре какъв е редът в магазина и никога не съм прекрачвал границите. Постъпих така само защото все още нямаш и тридесет години, а аз бих могъл да съм ти баща. Не искам да гледам как захвърляш всичко, което си постигнал, заради това момиче.

— Нямам никакво намерение да го правя — сковано отвърна Адам.

— Хората обикновено нямат намерение да се влюбят. То просто се случва. Не го ли предотврати човек от самото начало… ако разбираш какво имам предвид. Това момиче те харесва прекалено много. Ясно е като бял ден.

— Глупости! Тя едва ме познава.

— Не е нужно да познаваш някого, за да се влюбиш в него. Всичко може да стане за десет минути. Там е целият проблем. Погледни само каква беля си е навлякъл горкият Арчър с онази негова жена. Веднъж да се подхлъзнеш — и повече не можеш да се измъкнеш. Само за миг си представи, че съм баща ти, и ме послушай. Ако той беше тук, щеше да ти каже същото.

„Може би щеше. Може би това се е случило с него и аз съм резултатът“.

— Не съм увлечен по нея. Нямам намерение да се женя за госпожица Ема Ротхирш, а само да обядвам с нея.

— Адам, не ставай глупав. Старата дама има големи планове за Ема. А ти имаш нужда от пари! Запомни, че на света няма незаменим човек. Когато застреляха Маккинли, само след пет минути вече имахме нов президент, нали?

Адам замълча. Чувстваше се леко засрамен. Гордостта му бе засегната, и то от кого? От Джим Райли, който дори нямаше сега да е тук, ако не беше той, Адам Арнинг. Но пък, от друга страна… Дали не бе станал прекалено самоуверен за мястото си? И докато гледаше внимателно сериозното лице на този добър човек, застанал сега между него и рафтовете с обувки, този човек, който никога не бе достигал и нямаше да стигне дори толкова ниска позиция в йерархията като неговата, Адам усети как го залива вълна на разкаяние.

— Съжалявам — каза той. — Избухнах и се държах много глупаво. Знам, че ми мислиш само най-доброто. Винаги е било така.

— Ти се отнасяш по същия начин към мен, Адам.

— Да, да, прав си. Напомни ми за всичко, което ми е нужно. За баща ми… Здравето му не е добро. Освен това брат ми е в колежа… А имам и още един, разказвал съм ти за него, толкова е странен, горкото момче… Да, наистина са ми нужни пари.

Райли въздъхна.

— На всички ни трябват. Но ти си се нагърбил с големи отговорности, Адам.

— Как да не се нагърбя?

— Много младежи в твоето положение щяха да се измъкнат. Е, това е. Имам клиенти, които чакат да си купят обувки.

За миг останаха загледани в приятната суетня на клиентите, които разглеждаха ярките витрини и щандове. После всеки пое по своя път.

Десета глава

Когато човек погледне назад към изминатия път, независимо дали става дума за пътуване, при което се прекосява цялата страна, или за житейския път, лесно може да посочи момента, в който, макар и без пътниците да разберат това, някое дребно на вид събитие води до рязка и драстична промяна в посоката.

Така се случи и с Адам през есента на хиляда деветстотин и петнадесета година. По същото време отвъд океана хиляди млади мъже страдаха и умираха мъчително. Но това ставаше много далеч и бе трудно да си го представи човек в слънчевия и спокоен Чатахучи.

Един ден, който далеч не бе слънчев, Адам се прибираше в дъжда и си мислеше за скорошното увеличение на заплатата си и за Дорис Бъкли, срещаше се с нея през последните шест месеца — най-дългото време, което някога бе посвещавал на една-единствена жена. Тя бе приятна, мила, интелигентна и хубава, провинциално момиче, дошло в града да работи като рецепционистка в лекарски кабинет; живееше в една къща с Адам, в дома на баба си и дядо си.

Връзката им бе безпроблемна от самото начало. Семейство Бъкли отдавна се отнасяше с Адам не толкова като с наемател, колкото като с приятел, канеха го на вечеря в неделя, винаги когато „няма нещо по-добро за вършене“, както казваше госпожа Бъкли. Когато се появи Дорис, всичко остана постарому, само още повече се затвърди като традиция.

Сега, вървейки под все по-усилващия се дъжд, Адам размишляваше за часовете, когато бяха ходили на кино, бяха излизали на разходка край града с неговата „Тин Лизи“, бяха хапвали сладолед в сладкарницата или просто си правеха компания с възрастните хазяи на верандата. Ако вече не се питаха, то със сигурност скоро щяха да започнат да се чудят кога той ще предложи на Дорис. Изглеждаше съвсем естествено; тя бе на двадесет и три, почти двадесет и четири, а когато едно момиче преминеше двадесет и пет, без да се омъжи, вече бе прехвърлило обичайното време за женитба.

„Кога ще се ожениш? — бе го попитал баща му в едно от писмата си. — Изобщо не споменаваш за постоянна приятелка. Вече си на двадесет и седем и половина. Време е да престанеш да пилееш живота си. Джонатан е още в колежа, а вече си има чудесна приятелка — Бланш Бърман, красавица, роднина на шивача Бърман. Не бих се изненадал, ако някой ден се оженят. По-скоро ще се изненадам, ако не го направят“.

Какво пък, можеше и да се ожени, каза си Адам. Дорис определено му липсваше, когато се прибереше за няколко дни при родителите си. Бе свикнал и очакваше да я зърне, прибирайки се по улицата. Тя или плевеше цветната леха на двора, или седеше на верандата с вестник или книга. Той знаеше, че не е толкова заета с четенето или плевенето, колкото чака него, макар никога да не би си признала, защото жената не биваше да се издава пред мъжа.

Той се усмихна леко и си каза, че тя наистина е много мило момиче. Харесваше всичко, което и той; обичаше дългите излети сред природата и четеше хубави книги, за да има за какво да си говорят. Баща му бе прав. Какво чакаше? Тя вероятно се питаше защо ли се бави толкова. Реши да повдигне въпроса следващата седмица, може би в неделя.

Силен порив на дъжда го заля, когато слезе от тротоара. Прозвуча клаксон, някаква кола спря и се чу силен вик:

— Внимавайте, господин Арнинг, замалко да ви прегазя!

Малката кола, разбира се, бе безшумна, но и той изобщо не внимаваше и тъй като се почувства глупаво, понечи да се извини, когато вратата се отвори и Ема Ротхирш го покани да се качи:

— Моля ви! Навън е истински порой. Качете се.

Добре поне, че зад волана не беше госпожа Р. Той се качи и отбеляза, че отдавна не е виждал тази кола из града.

— Леля вече е прекалено стара, за да я кара. Зрението й е слабо. Когато съм у дома, я използвам аз, иначе стои в гаража. Къде да ви закарам?

— Прибирам се вкъщи, в другия край на булеварда. Но това е твърде далеч за вас, госпожице Ротхирш.

Тя се усмихна. На Адам му се стори, че цялото й лице засиява — смееха се не само устните й, а и очите, и свежите й страни; цялата искреше.

— Адам — каза тя, — караш ме да се смея. Не е ли време млади хора като нас да престанат с тези обръщения „господин“ и „госпожица“? Ти си Адам, а аз съм Ема.

Той се почувства страшно неловко. Такова поведение никога не би могъл да очаква; съжаляваше, че е приел да се качи в колата, и не отвърна нищо.

— Кажи ми само едно. Притесняваш се заради работата си при леля ми, нали? — след като той отново не отговори, тя продължи: — Да, така е. Е, обещавам ти, никога няма да се издам пред нея, че двамата си говорим на малко име. Нито пък за каквото и да било друго, макар че ще се изненадаш, щом разбереш, че съвсем не е толкова лоша, колкото изглежда на пръв поглед.

Не се бе чувствал толкова неудобно дори и онзи път, когато ги бе взел с колата от гарата.

— Тук завий наляво — побърза да каже той, — после три пресечки по-нататък.

— Няма да те оставя да слезеш в този потоп. Кажи ми, от какво се страхуваш? Срещали сме се няколко пъти, по-точно четири, ако броим и времето, когато още бях ученичка. И всеки път имах усещането, че можем да станем приятели. Исках да говоря с теб, а знам, че и ти искаше да поговориш с мен.

— Откъде знаеш?

— Просто от начина, по който ме гледаше. Онзи път, когато предложих да обядваме в ресторанта зад съда, ти беше готов да тръгнеш, докато Райли не те спря с онази измислица за друга среща. Знаех, че се страхува за теб, но не можех да му се ядосвам много. Познавам го, откакто ходех на детска градина. Винаги ми даваше шоколадова близалка.

Адам се чувстваше, сякаш… сякаш е върху шейна, която се носи вихрено по склона, а той се опитва да я спре, преди да се блъсне в някое дърво.

— Наистина искаше да дойдеш онзи ден, нали? Ако съм сбъркала, моля те, кажи ми. Ако смяташ, че съм била прекалено „настоятелна“, моля те, кажи ми.

Вече бе спряла колата и сега можеше да се обърне, да го погледне и да измъкне отговор от него.

— Е, не точно настоятелна, но…

— Но неразумна. Нетактична. Предполагам, че е било така. Ала ме чуй. Ако ти беше син на собственика, а аз — някоя от продавачките, щеше да мислиш по-различно. Може би нямаше да отправиш поканата чак толкова открито като мен, но това щеше да е единствената разлика. Проблемът е, че съм жена, а не мъж. Това отношение сигурно ще се промени някой ден, не съм сигурна, но ако някога стане, ще е след много време. Определено дълго след като мен вече ме няма на този свят.

Адам се усмихна. Разбираше логиката — и шегата — в думите й.

— Е, нима не е вярно, че не бива да говоря така, защото на жените не им е позволена подобна свобода, каквато искам аз? Кажи ми — не е ли така?

Макар и с нежелание, той се съгласи.

— О, Адам, не искам нищо от теб! Всичко е напълно невинно. Ако си мислиш, че отчаяно си търся мъж, много грешиш. Получавам повече покани, прилични покани от порядъчни мъже, с които мога да излизам. Повечето изобщо не приемам. Искам само да бъдем приятели. Искам го от самото начало.

— Но защо, след като не знаеш нищо за мен?

Тя вдигна ръце. Той разпозна златната гривна на едната. Тогава му обясняваше за рибената супа. Бе си тръгнала, прихванала с една ръка тясната си пола. Той бе останал, загледан след нея, докато се бе изгубила от погледа му.

— Човек влиза в стая, пълна с хора, които не е виждал преди това, и сред тълпата намира онези или онзи, с когото иска да се сприятели. Така е, нали?

Силен порив на дъжда забарабани по покрива на колата и закри със сива пелена прозорците. Би било безумие да излезе навън в такава буря. Затова останаха да седят толкова близо един до друг, че той усещаше парфюма й, едно от онези ухания, които се рекламираха с дискретни намеци за богинята Афродита.

Бе негов ред да каже нещо и той реши да рискува:

— Какво правиш обикновено в неделя, Ема?

— Свободна съм следващата неделя, ако те интересува. После се връщам на Източния бряг. Е, къде ще се срещнем?

За миг си представи онова негово кътче на речния бряг, примамливата сянка, синята вода и водните кокошки.

— Какво ще кажеш за новия парк срещу училището?

— Идеално. В три часа. Леля Сабин обича да подремва след обяда, така че няма да се налага да обяснявам къде отивам.

Също толкова рязко, колкото се бяха струпали, облаците се разпръснаха. Адам слезе от колата пред къщата си, благодари на Ема и влезе вътре със странно вълнение, бушуващо в гърдите му. Тя бе много специална, толкова необикновена, колкото и Джонатан, но по свой начин.

Беше стигнал до половината на стълбите, когато чу гласа на Дорис от долния етаж:

— Как успя да се запазиш сух в този дъжд?

— Докараха ме с кола.

Почувства се неловко да стои така на стълбите, затова слезе при нея. Тя го очакваше с толкова широка и подканваща усмивка, че Адам не се сдържа и й отвърна със същата.

— Грееш като коледна елха — каза той.

— Не, не. Заради роклята ми е. Купих я от вашия магазин. Харесва ли ти?

От син памучен плат с воланче около деколтето, роклята подхождаше на очите й и Адам й го каза, а тя, както винаги, много се зарадва.

— Надявах се, че ще ти хареса. Сега ще я съблека и ще я пазя за следващата неделя, но исках първо ти да я видиш.

— Дорис, няма нужда да се съобразяваш с мен или с когото и да било — внимателно каза Адам. — Трябва да носиш каквото ти харесва.

— Но аз искам да ти хареса на теб. Когато едно момиче излиза някъде с някой мъж, винаги иска той да одобрява вида й. Така е редно.

Може би така беше редно. Или пък не. Не беше сигурен. Застанала пред него с леко засегнат вид и две тънки линии между веждите, Дорис предизвика съчувствието му.

— Изглеждаш чудесно. Както винаги — отбеляза той. После внезапно му хрумна нещо, набърчи чело и възкликна: — Неделя? Неделя ли каза?

— Разбира се. Братовчедите ми Луси и Боб празнуват годишнина от сватбата си. Не ми казвай, че си забравил.

Адам сериозно се притесни, плесна с длан челото си и започна да се извинява:

— О, господи, извинявай! Наистина бях забравил. Шефът ми иска да се видим в неделя и не мога да откажа. Просто няма начин да се измъкна. Разбираш ме, нали?

— Е, щом трябва. На всеки може да се случи — съкрушено отвърна тя. — Луси и Боб ще останат разочаровани. Те много те харесват.

Значи Луси и Боб, както и всички роднини, са го обсъждали. Празненство с роднините на Дорис бе ужасно скучно събитие. Но въпреки това не му бе приятно да постъпва така с нея. От друга страна, не възнамеряваше да отменя срещата си с Ема. Искаше да се срещнат в парка. Само да не се чувстваше толкова виновен от това.

— Какво ти се прави тази вечер? — попита бодро той.

— Каквото искаш ти — отвърна тя също толкова жизнерадостно.

— Не, ти избери.

— Да идем на кино?

— Добре. Ще гледаме новия филм в „Колони“, в центъра. Казват, че е много хубав, но не съм сигурен.

Дорис се усмихна.

— Понякога си мисля, че знаеш всичко, Адам.

Стана му забавно. Някой й бе казал или може би го бе прочела някъде, че жената трябва да казва подобни неща, ако иска да задържи интереса на мъжа.

— Ще тръгнем по-рано, за да можем да паркираме колата и да хапнем — предложи Адам.

Когато се качи в стаята си, той отиде до прозореца, за да се полюбува на една от любимите си гледки — птичките, които се събираха около хранилката и се къпеха в купичката с вода. Семейство Бъкли имаха коли — красиво животно в кафяво и бяло; сега бе легнало върху мократа трева и дъвчеше кокал. Казваше се Принс. Кучето нямаше никакви тревоги. Адам Арнинг също бе живял доста спокойно напоследък. Но сега, макар да не можеше да определи точно защо, се чувстваше притеснен.

В градината Дорис сипваше чиста вода в купичката на птиците. Бе сменила новата си рокля с друга, за да я запази за празненството. Винаги се движеше леко и пъргаво, независимо дали бе в двора или в кухнята, и често си тананикаше. Докато я наблюдаваше сега, сърцето му се сви от необяснима жал. Дали защото я бе излъгал за следващата неделя? Или защото се страхуваше, че отново може да я излъже?

Но не. Тази среща с Ема не означаваше нищо, беше просто незначително приключение, също както някой гледа с обожание звездата на екрана или чака на вратата зад сцената, за да зърне за миг примабалерината.

Щеше да се постарае да превъзмогне странното си настроение, да смени ризата си, да сложи хубава вратовръзка и да изведе Дорис на вечеря и кино.

Неделята се оказа изненадващо топла за сезона. И съвсем не бе странно, че малкият парк, обикновено пълен с хора в неделните следобеди, сега бе почти пуст. Адам пристигна по-рано, намери пейка под едно дърво и зачака. На всеки пет минути изваждаше джобния си часовник — нямаше търпение тя да дойде, но същевременно леко се притесняваше от това.

В три без пет тя се появи по затревената пътечка. Бялата й пола едва докосваше земята, върху периферията на сламената й шапка имаше голяма роза и Адам мигновено се сети, че вече е виждал подобна картина някъде. Дали не бе платно на импресионист в някоя от книгите с илюстрации, които бе разглеждал в книжарницата в центъра на града? Изправи се, избърса пейката с кърпичката си и седна до Ема. Няколко минути се взираха мълчаливо един в друг. После и двамата се засмяха.

— Не е ли смешно, Адам? Да искаме да се срещнем, да се срещнем, а после да няма какво да си кажем?

— Да — съгласи се той, — за мен е необичайно. Обикновено говоря доста, понякога дори прекалено, а сега не мога да измисля какво да кажа, освен че си много красива. Като картина.

— Благодаря ти, но тъй като си в този бизнес, трябва да знаеш, че изобщо не съм облечена подходящо за сезона. Не е прието да се носи бяло, нито пък сламена шапка след първи септември.

— Не се притеснявай, няма да кажа на никого. Между другото, как дойде дотук? Пеш ли вървя?

— Разбира се. Ако ме бяха видели с колата, трябваше да отговарям на прекалено много въпроси. Дори Руди и Риа още следят къде ходя. Бях на две години, когато дойдоха да работят в къщата, и още си мислят, че съм на две. Но са мили хора и нямам нищо против.

— Какво ще кажеш да се качим в моята кола и да се поразходим? Паркирал съм наблизо, до входа.

— Да, искам. Може да идем до реката. Харесва ми, а все не успявам да отида. На теб харесва ли ти?

— Там е любимото ми място, на завоя, близо до вира за плуване. Ходя винаги когато имам възможност. Вземам си сандвич и книга.

— Е, аз не мога да се съблека и да се гмурна във вира, но мога да поседна на тревата и да сваля обувките си. Нови са и ми стягат ужасно.

Потеглиха с колата и излязоха на булеварда, който пресичаше града, после поеха по черен път с тополи от двете страни, които сплитаха клони над главите им. Ема бе махнала шапката си и вятърът разрошваше кичурите, измъкнали се от прическата й, както и през онзи ден в магазина. „Червеникавокафява коса“, помисли си отново Адам.

— След като си се загледал в мен, нека и аз да те погледна — започна Ема. — Кажи ми какво прави човек, който чете добра литература, в магазина на Ротхирш?

— Какво общо има едното с другото? — попита той.

— Търговията май не си подхожда много с този тип литература, който четеш. Съмнявам се, че чичо ми някога е прочел дори и една книга, различна от стоковата или от справките за цените на акциите.

— Е, аз съм си аз, а той е бил съвсем друг.

— Да, така е, и е много добре, че не си като него.

— О, нека почива в мир — отвърна Адам, както би сторил и баща му.

Харесваше му да разговаря с това момиче. Тя бе одухотворена, но с някаква вътрешна деликатност.

— Кажи ми, Адам, наистина ли се интересуваш от магазина? Сериозно?

— Интересувам се от бизнеса. Той осигурява услуга, хората се нуждаят от облекло. А и защо човек да не си изкарва прехраната от продажбата на облекло?

— Ами всички онези красиви дрънкулки, които струват цяло състояние?

— Ако можеш да си позволиш нещо красиво и не вредиш никому с това, защо не?

— Предполагам, че имаш право. Кажи ми, някога бил ли си беден, Адам?

— Не съм гладувал. Баща ми имаше — и все още има — малък хранителен магазин и живеехме сравнително добре. Той е имигрант, много трудолюбив човек.

Колата подскачаше по черния път. Адам намали и спря на мястото, където паркираше винаги, после и двамата слязоха. Наоколо не се виждаше жива душа. Всичко бе притихнало и Адам не искаше да обсъжда магазина на баща си, нито други потискащи теми.

— Навярно не можеш да разбереш какво представлява истинската бедност — каза той. — И бездруго е трудно да се опише.

— О, грешиш. Била съм много бедна, преди да ме вземат леля и чичо. Нямах си нищичко. Но за едно си прав: трябва да сменим темата. Чакай първо да сваля тези обувки.

Когато се наведе, Адам зърна краката й чак до коленете. Не знаеше дали тя осъзнава, че той ги вижда, най-вероятно — не, тъй като в жестовете й нямаше и намек за предизвикателност.

Двамата се отпуснаха на тревата и Ема въздъхна:

— О, блаженство! Липсва само хубава музика.

— Пиано? Твоят концертен роял?

— О, каквото и да е, дори и само една флейта. Но разбира се, най-много обичам пианото. Дори ми липсва моето, когато пътувам. В университетите не осигуряват такива инструменти. Странното е, че бях страшно ядосана, когато леля Сабин го купи.

Бели облачета, толкова ефирни, че слънчевите лъчи ги пронизваха, се носеха над реката; по течението плаваха две водни кокошки; сякаш цялата планета се носеше в синия безкрай.

За миг и двамата останаха загледани и безмълвни. После Ема се обади:

— Тук няма нищо сътворено от човешка ръка, освен колата ти. Само природа. Чувал ли си някога онзи стих:

„Природата обичах аз;

а след природата — изкуството…“

В главата му мигновено изникнаха стихове, които не бе чувал или чел от ученическите си години. И той я прекъсна:

„Стоплих и двете си ръце на огъня на живота…“

А тя довърши:

„Той угасна и аз готова съм да си отида“

Адам се засмя:

— Няма начин да си готова да си идеш, нали?

— Не, и още дълго ще е така. Толкова неща искам да видя и да направя.

— Какви например?

— Деца. Най-много искам да имам деца. И да свиря, разбира се.

— След като защитиш магистърската си степен.

— Не ми остава много, само още една година — тя погледна бързо към часовника си и добави: — Време е да се прибираме, иначе ще се разтревожат за мен.

По обратния път сякаш целият блясък на следобеда бе помръкнал. Никой от двамата нямаше какво да каже, докато не стигнаха до улицата на Ема и тя се обади, за да го упъти:

— Завий насам и мини откъм задната врата, моля те.

Той нямаше нищо против. Несъмнено така бе по-добре. Но не можа да сдържи въпроса си:

— От леля си ли се страхуваш?

— Изобщо не се страхувам от нея, Адам. Просто не искам да я разстройвам. А и искам да мина през кухнята и да донеса малко вода на горкото куче — отвърна Ема и посочи малко бяло куче, което дишаше тежко на тротоара. — Горкият Тони. Лежи на камъните, за да се разхлади. На съседите е, но е направо срамота как се отнасят с него. Държат го навън в тази жега, а и посред зима лежи навън и зъзне. Ще го взема в кухнята и ще го скрия за малко.

— Защо трябва да го криеш?

— Леля Сабин не позволява куче да влиза вкъщи. Притеснява се, че ще повреди нещо — и тя се засмя с онзи очарователен, палав смях, който накара и Адам да се присъедини към нея. — Макар че, ако питаш мен, някои леки повреди ще се отразят добре на къщата.

— Утре ли заминаваш?

— Да, рано призори. Беше чудесен следобед, Адам. Много ти благодаря. Бих те поканила да влезеш за малко, но…

— Разбирам — отвърна той.

Обаче не можеше да я остави да си тръгне, без да й зададе един последен въпрос:

— Леля ти ли ще реши за кого ще се омъжиш, Ема?

Погледът, който му отправи, би могъл да се нарече единствено възмутен, тя вдигна ръце и отговори:

— Какво, за Бога, си мислиш за мен? Бракът означава любов, Адам. Ще се омъжа по любов — и в никакъв друг случай. Никакъв.

Докато се качваше по стълбите към стаята си, Адам си мислеше, че тя прилича донякъде на Джонатан. Беше от онези хора, с които ти се иска да бъдеш. След това без особена причина се чувстваш с по-леко сърце и по-щастлив.

Отваряйки вратата, си каза, че няма защо да се чувства по-щастлив. Нямаше никакво основание. Изглеждаше нелепо. Каква бе Ема за него? Бяха прекарали няколко приятни часа заедно. Тя идваше и си отиваше. След като си вземеше дипломата, никога повече нямаше да се върне тук задълго. А дори и да се върнеше, каква полза? Той вече си имаше чудесно момиче, което го очакваше.

Застана до прозореца, облегна лакти на перваза и се загледа към двора. Отдолу не долитаха никакви звуци, тъй като всички бяха отишли на празненството на братовчедите и нямаше да се върнат скоро. Адам почувства облекчение, понеже точно в момента не му се водеха разговори, и остави мислите си да се реят напосоки.

Животът му бе доста добър, тогава защо трябваше да бърза и да го променя драстично, например да се ожени? Всяко нещо с времето си…

А точно сега най-добре бе да си легне. В събота бе останал до късно, неделята се точеше протяжно, а утре го чакаше работен ден.

Легна си и ту се унасяше, ту се будеше, обезпокоен всеки път от странни сънища. Насън видя Ема, с разголени крака много над коленете и роза на шапката. Тео Браун му говореше за сливане за милион долара. А госпожа Р. се смееше, доволна от годежа на Ема с „много изтъкнат младеж“. Дорис стоеше до Сабин и плачеше, защото имаше петна по новата й синя рокля, а и бездруго не била достатъчно хубава за сватба.

Събуди се късно, облече се набързо и излезе, без да закуси.

Няколко дни по-късно пристигна писмо. Дори и то приличаше на Ема, гладко и изискано — името й бе щамповано на хартията с тъмносиньо мастило, което, както забеляза Адам, бе копие на нейния стегнат и красив почерк. Той зачете:

„Ето че отново съм заета много и както винаги, харесвам занятията си, но все пак за пръв път изпитвам лека носталгия. Онзи неделен следобед бе толкова красив! Никога досега не бях усещала колко прекрасно е онова кътче край реката. Мисля, споменах ти, че и по-рано съм ходила там, но този път бе по-различно. Следващия път бихме могли да си наемем кану. Как мислиш?“

Очите му пробягаха по двете страници, които, след като описваха мразовитото време в Нова Англия и квартета, в който щеше да свири следващата седмица, завършваха:

„С най-добри пожелания: Ема“

Зае се да анализира думите й: Този път бе по-различно. Защо е било по-различно? А после споменаваше за кану, което определено означаваше, че тя очаква нова среща. Но завършекът на писмото — „с най-добри пожелания“ — определено звучеше формално. И все пак какво очакваше? „С любов“? Като цяло писмото бе много сърдечно.

После се зае да анализира себе си. Нима вчера не бе взел изненадващо решение? След като съвсем наскоро, след съвестно обмисляне, бе възнамерявал да предложи брак на Дорис, съвсем внезапно и далеч не тъй обмислено бе решил да не й предлага. Защо бе изпитвал онова чувство на лекота и щастие, изкачвайки се по стълбите? И защо бе така измъчван от сънища?

На вратата се почука. Разпозна леката ръка на Дорис. Вероятно идваше да послуша грамофона, тъй като дядо й очевидно бе сметнал, че на Адам може да се има достатъчно доверие и е безопасно да я оставя сама с него в апартамента му на горния етаж.

— О, да не ти преча? — поколеба се тя, когато той й отвори вратата и я покани да влезе. — Прекалено рано ли е? Нали каза в шест часа, преди да слезем всички за вечеря? Баба ще сготви печено, а то още не е готово.

Беше забравил…

— Не, не, няма нищо. Влизай. Навий ръчката и избери плоча, докато аз приключа с пощата си. Имам писма от дома и трябва да им отговоря.

„Скъпа Ема,

Знам какво имаш предвид. За мен денят наистина бе прекрасен и се радвам, че и за теб е бил такъв. Разбира се, можем да наемем кану, а и да се поразходим по-надалеч покрай реката, ако искаш.“

Ръката му спря. Не биваше да е прекалено настойчив, за да не я изплаши, все пак едва я познаваше. От друга страна, не трябваше да се държи прекалено хладно, защото това бе обидно, но можеше да пише нещо като: „ще се радвам да поддържаме приятелски отношения“ — не, това звучеше като делова кореспонденция с някой нов производител. По дяволите, защо изпитваше такава трудност да напише едно писмо? Трябваше просто да каже какво мисли, кратко и любезно:

„Много ще се радвам да се видим, когато се върнеш през ваканцията за Деня на благодарността. Предполагам, ще си дойдеш. Надявам се да си дойдеш.“

Оставаше завършекът. Не можеше да реши. Може би щеше само да напише името си.

Гласът на Карузо заглъхна, когато грамофонът спря да се върти, и Дорис скочи да го навие отново.

— Дядо казва, че скоро ще купи грамофон, щом толкова го харесвам — обади се тя. — Ще се радвам, защото се опасявам, че ти преча, като идвам тук да слушам музика.

Тя очакваше Адам да възрази и да я увери, че не му пречи, и той го направи.

Истината бе, че обикновено му доставяше удоволствие да слуша грамофона в компанията на Дорис, но точно сега го дразнеше; щеше му се да си иде и да не се налага той да слиза долу за вечеря.

Не можеше да е заради Ема, нали? Нямаше логика. След няколко кратки часа заедно какво знаеше за нея? Нямаше никакъв смисъл.

— Адам — обади се господин Бъкли на вечеря, — май нещо тревожи ума ти.

— Признавам си, така е. Наближава Денят на благодарността и после Коледа, най-натовареният ни сезон.

— Е, мога да те разбера, но не забравяй и да се радваш на живота. Човек е млад само веднъж. Непрекъснато го повтарям на Дорис, нали, скъпа?

Не беше трудно да се досети човек какво друго й повтаряше. И Адам, седнал на вечеря с тези порядъчни, мили хора, внезапно се почувства като натрапник, който се е промъкнал под фалшива самоличност. Само до миналата седмица съвсем не се чувстваше така, но сега, вглеждайки се в спокойното и хубаво личице на Дорис, знаеше, че го виждат във фалшива светлина.

— Всички питаха за теб на тържеството за годишнината — каза господин Бъкли. — Направил си голямо впечатление на цялото семейство. Липсваше на всички ни.

Адам отново се извини, че не е имал възможност да присъства. През цялото време, докато седяха на масата, мислите му блуждаеха; макар понякога да се включваше в общия разговор, се питаше дали не е по-добре да се премести някъде, където няма да се среща с всички тях, когато излиза и се прибира у дома, на някое друго място, където връзките помежду им постепенно ще се прекъснат по естествен начин. А после, поглеждайки през масата към Дорис, направо не можеше да повярва какво се случва с него.

— Нещо си разсеян — отбеляза Райли на следващия ден. — Забравил си да се обадиш в Ню Йорк за онези вечерни обувки, които поръчах, а също и за френските шоколадови бонбони за Коледа. В „Кейс Клотиърс“ ги предлагат всяка година, нали знаеш?

Тъй като ваканцията бе прекалено кратка, за да си заслужава дългия път, Ема нямаше да дойде за Деня на благодарността, а вместо това Сабин щеше да й иде на гости. Щяха да прекарат няколко приятни дни в Бостън, където Ема имаше приятели, а леля й можеше да пазарува на воля на „Нюбъри Стрийт“.

„Приятели“, замисли се Адам. Явно там имаше и някой мъж, иначе госпожа Р. не би отишла; навярно искаше да се срещне с човека и да го огледа добре — макар че сигурно вече го познаваше — и може би щяха да правят общи планове.

Какво ставаше с него? Не преставаше да мисли за Ема. И спомените непрекъснато проблясваха в съзнанието му: игривият й смях, грациозната лекота, с която крачеше по тревата, дори и начинът, по който бе вдигнала онова куче и го бе понесла към къщата.

Напрежение и несигурност царяха навсякъде. Времето летеше. Толкова много неща се случваха или бяха на път да се случат — както за цялата нация, така и лично за Адам Арнинг. Миналата пролет бе потопен „Лузитания“[1]; президентът водеше предизборната си кампания под лозунга: „Той ни държи настрани от войната“, макар мнозина да предричаха, че войната скоро ще засегне и тях. А личният живот на Адам бе също толкова объркан.

Продължаваха да пристигат приятелски писма от Ема и той продължаваше да им отговаря. Тя му пишеше за часовете си по музикално обучение — понякога напълно сериозно, а понякога шеговито за някакво сладко малко момченце, което свирело ужасно тромаво, сякаш имало две леви ръце. Адам й отговори, че лично той не бил достатъчно добър дори и за две леви ръце. Тя му сподели за някаква интересна статия, която леля Сабин й била изпратила, и питаше дали сделката между „Кейс Клотиърс“ и „нашия магазин“ наистина ще се осъществи. Тео Браун бил настроен доста оптимистично. Адам отвърна, че Браун е казал същото и на него, а човек може да е напълно сигурен Тео, така както е сигурен, че слънцето ще изгрее.

Но какво всъщност означаваха тези разменени писма? Адам се питаше и в същото време се упрекваше, че е пълен глупак. Двамата бяха просто добри познати — и… толкова! Тогава защо не можеше да я пропъди от мислите си? Нима бе обсебен?

— Изглеждаш притеснен — каза Дорис. — Да не е заради онази статия във вестника за сливането с „Кейс Клотиърс“?

— При вероятност да загубя работата си има за какво да съм поне леко притеснен. „Кейс“ разполагат със свои хора, които ще искат да запазят, така че никой не може да каже какво ще стане.

Според Тео Браун, а той би трябвало да знае най-добре, нямаше опасност да го освободят от работа, но не бе излишно Дорис да си мисли, че има, и да почне да си търси мъж, на когото повече може да разчита.

Но тя изглеждаше напълно уверена и много мила.

— Ако стане така, в което искрено се съмнявам, ще си намериш друга работа. Съвсем лесно, Адам.

Това бе друг повод за притеснение, примесен с чувство за вина, въпреки че никога не й бе казвал, че я обича или че иска да прекарат заедно остатъка от живота си. Изглежда, то не бе от голямо значение за жените и роднините им.

Освен това имаше писма и от дома. Наведнъж пристигнаха куп лоши вести, но също добри новини и още по-добри. Много добрите бяха от Джонатан:

„… и, Адам, няма да повярваш колко е прекрасна Бланш. Толкова много бих могъл да ти разказвам за нея, ако имах дар слово. Лесно е да се опише, както вече съм го правил, пикантното й лице — страхотна дума е «пикантно», нали? — и късите и тъмни къдрици, но как да опиша духа й? Ще трябва сам да я видиш и тогава ще разбереш какво имам предвид. Тя говори толкова добре, никой не би предположил, че е имигрантка отскоро. Прекалено е талантлива, за да работи за шивача Бърман. Според мен може да стане наистина голяма моделиерка. Сама шие собствените си дрехи и изглежда страхотно, дори татко й прави комплименти. Толкова сме влюбени! Какво друго да ти пиша? Опитвам се да се прибирам през уикендите — винаги когато успея, за да прекарам повече време с нея. Планираме да се оженим, щом завърша колежа. Тя ще може да си намери по-добра работа, където и да се запиша в медицински университет. Аз ще работя нощем в лабораторията и с твоята щедра помощ, за която съм ти много благодарен, ще се справим.

Иска ми се скоро да си дойдеш у дома. Но знам, че пътуването е ужасно скъпо, а и работата ти е много отговорна. Но когато определим дата за сватбата, ще трябва да дойдеш.“

Лоши бяха вестите в дългия послепис на едно иначе мило писмо от баща му:

„Докторът ми каза, че сърцето ми не биело съвсем добре. Трябвало да не се напрягам. Но ти знаеш, в моя бизнес това е трудно. Както и да е, не искам да спазвам режим. Какво друго ми остава в този живот? Обичам да стоя в магазина, където познавам всички клиенти. Остаряваме заедно. Искам да умра на крак. Но не веднага. На петдесет и осем години съм, което е доста, но имам братовчеди в старата родина, които са по-стари. Не ми пишат често, но още работят. Лео работи добре, но почти не ми говори, освен когато е в лошо настроение. Качва се горе и чете книгите си. В училище не се справяше блестящо, както си спомняш, така че не разбирам какво толкова чете сега. А и не ми е работа да питам. Нека си чете. Толкова ми се иска да те видя скоро. Може би ще ни дойдеш на гости. Но знам, че си зает.

С обич:

Татко“

Лоши бяха новините и в друго писмо от Джонатан:

„Неприятно ми е да пиша за тъжни неща. Представям си лицето ти и тъгата, която ще те обземе, но все пак мисля, трябва да знаеш, че Лео доста притеснява татко напоследък.

Знаеше ли, че от години е бил тайно влюбен в сестрата на Боби Нишикава? Аз не съм знаел, нито пък татко. Но сега май неговите намерения са станали много сериозни, а тя не го желае. Скарали са се ужасно и той бил направо съсипан, когато се прибрал у дома с Боби, който се опитвал да го успокои. Лео се кълне, че никога повече няма да припари до дома на Нишикава и дори няма да мине по тяхната улица. Знаеш го какъв е. Хубавото е, че Боби казва, че ще си остане приятел на Лео — единственият, който той някога е имал. Изглежда, семейството на момичето не е искало тя да става прекалено близка с Лео. Но пък и татко не одобряваше особено. Разбира се, става дума за расови предразсъдъци и от двете страни, но в случая с Лео има и друго. Те нямаше да го искат — дори и да беше японец, и той го знае. Горкото момче никога не е имало приятелка, каквато и да е, която да обича и тя да отвръща на чувствата му. Съчувствам му и знам, ти също. Той е толкова объркан. Хората изобщо не му дават шанс. Отдръпват се от него, отминават го, както човек не обръща внимание на непознат, който ти се усмихва от трамвая. Струва му се, че нещо не е съвсем наред, и се дръпва назад. Трябва да си призная, ако не му бях брат, може би и аз щях да постъпя така. И все пак понякога усещам, че губя търпение. Иска ми се да го разтърся здраво, когато е саркастичен, особено към татко, който остарява прекалено бързо и макар че се старае да не го показва, все още жалее майка.“

Подобни писма много натъжаваха Адам. За щастие имаше и друго писмо с ободрителни думи от Тео Браун: по желание на госпожа Р. сливането сега се намирало в ръцете на Спенсър Лорънс, който влязъл в преговори с адвокатите на „Кейс“. Според Браун, споразумението било сигурно. Госпожа Р. проявила доста голям ентусиазъм. После той бе добавил, че госпожата „ще стане по-богата и от Крез“. Освен това бе повторил, че Адам изобщо не трябва да се притеснява за собственото си място.

В същия ден в пощенската му кутия имаше и пакет, в който, освен стихосбирка на Робърт Фрост, намери и кратка бележка.

„Скъпи Адам,

Купих тази книга за себе си и много ми хареса. След това купих още една за теб, защото вярвам, че ще се съгласиш с мен. Ако вече я имаш, може да я дадеш на някой като теб, който ще разбере колко проницателни и тъжни, колко забавни и мъдри, и пълни с любов са тези стихове.

С най-добри пожелания:

Ема

P.S. Ще бъда у дома за три седмици през зимната ваканция — до Нова година.“

[1] Голям британски пътнически параход, потопен от германски подводници на 7 май 1915 г., загиват 1198 души. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

— Май си много гладна — отбеляза Риа. — Тук има храна за двама — добави тя и й намигна.

Ема бе с полата за каране на велосипед и новата блуза с буфан ръкав, цялата на червени макове. В кошницата имаше сандвичи с пилешко, домашни понички и термос с кафе.

Сабин надникна в кухнята.

— Пет дни подред! — възкликна тя. — Не мисля, че е много разумно да въртиш педалите сам-сама по онези пусти пътища.

— О, лельо, все се тревожиш напразно! Минавам направо през селото Корнърс, а и вече си имам приятелка, с която заедно караме велосипеди. Тя преподава в училището и двете се разхождаме заедно. Забавно е. Много приятно момиче.

— Е, добре, но внимавай, моля те.

— Ще внимавам.

На съседната улица, полускрит зад клоните на разлистен чинар, я чакаше Адам с неговия велосипед. Бе прекалено далеч, за да види тя лицето му, но нямаше нужда; познаваше фигурата му също толкова добре, колкото неговата нежност и силата му, думите му, докосването и целувките му. Дори и мълчанието му й говореше много.

Вероятно хората биха казали, че двамата не се познават достатъчно. Но тя си спомняше момента, когато се бяха върнали от Европа и тя искаше — о, колко много искаше — да го види отново. Все още не бе влюбена, но знаеше, че някой ден ще се влюби. Знаеше го тогава, знаеше го и сега. Как би могла да го изкаже с думи? Дори и най-великите писатели не бяха успели.

Щом я зърна, той тръгна към нея да я посрещне, наведе се над рамката на колелото и я целуна по устните.

— Последен ден — каза той. — Утре сутрин се връщам на работа.

— Това е ужасно. Аз разполагам с цяла седмица. Кога пак ще имаш отпуск?

— Една седмица следващото лято. Полагат ми се две седмици за годината.

— Това също е ужасно. Какво ще стане, ако сливането се осъществи?

— Зависи от мястото, което ще получа. Колкото по-високо се издигаш, толкова повече свободно време имаш. Освен това падаш от по-високо, както казват.

— Престани да се шегуваш. Мислиш ли, че сделката ще стане?

— Така изглежда, поне според адвокатите и счетоводителите. Кажи ми, какво става с твоята приятелка Сюзън днес?

— В момента двете със Сюзън караме велосипедите си през полята към хребета, където става прекалено стръмно за изкачване на колело. После ще се върнем в продължение на петнадесет километра, ще завием към реката, ще си починем върху някой пън и ще хапнем. Риа ни приготви понички. Тя е истинско съкровище — Ема се засмя. — Знае всичко за Сюзън.

— Притеснявам се — рече Адам. — Не ми харесват тези лъжи.

— А какво да сторим? Все едно, нека не говорим за това сега. Денят е прекалено хубав.

Така беше. Топлината, необичайна за края на декември, сякаш излъчваше във въздуха уханието на боровете. Минаваха под леките бели облачета през пусти угари, засадени със зимна ръж поля, покрай пасящи крави, през гъсти горички, които изпъкваха като островчета сред равнината…

Адам наруши тишината:

— Прекарахме заедно цяла седмица и десет допълнителни вечери, в които казваше, че ходиш на кино или сама, или с тази Сюзън, която си измисли. А сега заминаваш.

— Има телефони. Има писма и мисли, винаги ще имаме мислите си. Пак ще сме заедно. Прекалено се тревожиш.

— Знам. Не мога да престана.

— Напротив, можеш. Хайде! Да се състезаваме с колелата няколко километра, какво ще кажеш? После ще се върнем към реката.

Излегнаха се под слънчевите лъчи върху одеялото, което Адам бе донесъл. Дори и през дебелите дрехи тя усещаше как бие сърцето му, когато устните му се притискаха до нейните. Помисли си, че трябва да има нещо повече. Не просто повече време, не само хиляди нощи, но и нещо по-дълбоко.

— Не мога — каза той и се отдръпна, пускайки я от прегръдките си. — Един мъж може да издържи само толкова.

— Няма да ти откажа за нищо, което поискаш — измърмори тя.

— Не, не мога да ти причиня това.

— Защо? Кой ще научи?

— Ема! Та ти си девица, нали? Ами ако… ако забременееш и…

— Ще се оженим. Нали така става обикновено?

Ала когато чу собствения си глас да флиртува и да го дразни на шега, а всъщност да се опитва да разгадае намеренията му, без нито за миг да го заблуждава, тя се засрами от себе си и смени тона:

— Тъй като нямам представа дали бракът влиза в плановете ти и всъщност не ме интересува, обещавам да се разведа с теб веднага щом детето се роди.

Той също й отвърна с шега:

— Не е редно да се омъжваш така — бременна булка под бял воал…

Когато той замълча, тя се трогна от внезапната тъга, която го обзе. После, спомняйки си какво й бе разказвал за себе си, постави длан върху неговата и заговори тихо:

— Мислиш за майка си. Разбирам те. Често ли си спомняш за нея?

— Не.

— Сигурно имаш нейни снимки.

— Само една моментална снимка, при това не особено добра.

Ема усети вътрешна нужда да сподели с него неща, които никой, освен Сабин не знаеше.

— Това е повече, отколкото имам аз — промълви тя. — Виж… трябва да знаеш… аз не съм племенница на Сабин. Осиновена съм.

За миг той само я погледна с тъжните си очи. После каза:

— Не забравяй, че майка ти те е обичала достатъчно, за да се погрижи да попаднеш при хора, които ще те обичат.

Задушаващият възел, който понякога се появяваше — много рядко, защото тя не му позволяваше, — сега стегна гърлото на Ема. И гласът, с който продължи, изобщо не приличаше на нейния:

— Не мисля, че майка ми ме е обичала. Аз съм сираче, намерено на стъпалата пред една църква в Ню Йорк — без име, без бележка, без нищо.

Сега Адам посегна към ръката й. А тя продължи:

— Ти си единственият, на когото съм казала за това. Каква полза? Само повод за клюки, пикантна история, която хората да си разказват. Коя е била майка ми? Ужасно изплашено момиче от строго семейство или проститутка? Кой е баща ми? Само Господ знае. Някога, докато се разхождах по непознати улици, се заглеждах в лицата на хората и се питах: „Тя ли е? Ами той?“. Особено ако човекът имаше коса с цвят като моята. Толкова се самосъжалявах, направо няма да повярваш. Но преди време реших, че това е нездраво и не го заслужавам. Аз съм си аз и няма значение кои са били те. Сега разбираш защо дължа толкова много на Сабин. Тя прочела за изоставеното бебе и ме взела в дома си. Отнася се с мен като с принцеса. Направо е абсурдно. Колкото повече неща може да си позволи да ми купи, толкова по-добре се чувства тя самата. Парите са всичко за нея, защото не може да забрави времето, когато не е имала нищо. Затова иска аз да се омъжа за някой богат и издигнат в обществото човек, за влиятелен мъж, който никога няма да се провали.

— Срещала ли си такива мъже?

— Да. В колежа човек се запознава с богати семейства, такива, които даряват цяла сграда и тя после носи тяхното име. Да, срещала съм.

След като Адам запази мълчание, Ема разбра какво си мисли: че в очите на Сабин той е никой и не притежава нищо. „Нищо — каза си мислено тя, — освен обичта си към мен. И несъкрушима гордост, която никога няма да се прекърши“.

Настроението на деня вече бе помрачено и стана време да тръгват. Слънцето клонеше на запад, светлината си отиваше с него и докато се приберат в града, наоколо вече се стелеше плътен сив сумрак.

Усещаше болка в сърцето си, макар че сърцата не би трябвало да болят физически. Те непрекъснато туптят ритмично и хората изобщо не се замислят за тях… докато един ден просто не усетят болката. Застанал пред огледалото, Адам се вгледа в себе си.

— Всичко е наред. Остави на мен. Нека аз говоря.

Забеляза, че лицето на госпожа Ротхирш става по-червено от открита рана, и осъзна, че именно неговото собственическо докосване на рамото на Ема я е вбесило.

— Можем да се гневим един на друг и без да изпадаме в истерия — тихо каза той. — Двамата с вас сме разменяли мисли по този въпрос и по-рано, ако си спомняте, госпожо Ротхирш. Но това бе твърде отдавна и оттогава изтече много вода.

— Това няма нищо общо със случая, млади човече. Ти все още си мой служител, а аз — госпожа Ротхирш.

— Много добре го осъзнавам и никога не съм го забравял. Може ли сега да седнем и да поговорим? Ема трепери.

— Ема да трепери? Не е в стила й. Тя може да е доста корава, когато реши да ме предизвиква. Би трябвало да съм свикнала.

— Мила лельо — обади се Ема, — не ми се сърди. Ела, да поседнем на дивана и нека ти обясним… или по-скоро нека Адам ти обясни. Затова е дошъл.

— О, значи си знаела, че ще дойде?

— Не знаех. Добре че не знаех, защото иначе щях да го разубедя, а сега много се радвам, че е тук.

Старата дама, останала внезапно без сили, се отпусна тежко на един стол, който бе прекалено крехък за масивната й фигура и проскърца опасно. Подозрителният й поглед се местеше от Адам към Ема и обратно.

— За Бога, да не си дошъл, за да ми кажеш, че сте се оженили тайно?

— Не — отвърна Адам, — но дойдох да ви кажа, че бихме искали да го направим някой ден.

— Е, и това е някакво облекчение. Така както си я хванал, човек би си казал, че вече сте женени.

— Той ме обича, лельо Сабин, и аз го обичам.

Тези думи, които никога не бяха изричани досега помежду им, отекнаха като музикален акорд в тишината.

— Виж ти! Виж ти, доста безумия съм виждала през живота си, но това е истинска лудост. Вие сте много дързък и амбициозен младеж, господин Арнинг, прекалено амбициозен според мен. Не позволявате на нищо да застане на пътя ви, нали?

Може би имаше право. В крайна сметка именно той бе измъкнал потъващия й бизнес от дъното на пропастта и го бе изправил на крака. И сега, застанал гордо между двете жени, той й отговори:

— Да, когато справедливостта е на моя страна, не позволявам на нищо да застане на пътя ми. Нищо и никой.

Госпожа Р. вдигна високо ръце и извика:

— Ти! За кого се мислиш ти, че да получиш ръката на това прекрасно, талантливо и красиво момиче? А е и богата, нали, господин Арнинг? Но естествено това никога не ти е минавало през ума, нали? Разбира се, че не, ще ми кажеш ти.

— Съвсем не сте права, госпожо Ротхирш. Непрекъснато мисля за това. Ако Ема си нямаше нищо, тогава нямаше да има проблем. Щяхме да живеем и да се справяме сами, както е с повечето хора.

— Няма ли най-сетне да заговориш разумно? Ако можеш.

В далечния край на мрачната стая бе окачен портретът на съпруга й — с навъсено лице и облегнал масивните си юмруци на масата. Той разби живота й. Понякога дори я удряше.

— Много си лоша с него, лельо Сабин — обади се Ема. — Ти не си такава. Достатъчно неща си преживяла в живота си, за да разбереш защо човек иска да запази гордостта си. Именно затова… затова той още не ми е предложил да се оженим. Знам, че е така, макар да не го е казал на глас. Защото си няма нищо…

— Как така „нищо“? Да не се оплаква от заплатата си? Такава хубава заплата… Чакай малко, за последните пет години, нека пресметна… ами че той трябва да има поне няколко хиляди в банката…

Ема я прекъсна:

— Той се грижи за семейството си! Баща му е с болно сърце, има брат, на когото не може да разчита за нищо, и друг брат, който е в колежа и се готви за медицински университет…

Всичко това бе прекалено лично. Ема го представяше като някакъв доблестен герой и затова Адам се намеси:

— Не е нещо необичайно. Човек просто се грижи за семейството си, когато близките му имат нужда, и толкоз. Съвсем просто е и не е повод за гордост.

Последва дълго мълчание. Часовникът, който представляваше масивен мраморен блок между две голи мраморни нимфи, удари осем. Адам седна на дивана и взе ръката на Ема в своята, а Сабин Ротхирш се взираше в пода.

След няколко минути тя вдигна очи и тихо каза:

— Гордост. Предполагам, че няма нищо лошо в нея, освен ако не е фалшива.

Адам се бе сблъсквал с такава неведнъж: заядливите реплики на Лео за това, че е копеле, или постъпката на онова момиче, което бе нарушило обещанието си да дойде с него на бала по случай завършване на гимназията. Бе странно как такива незначителни удари по гордостта все още заемаха своето кътче в паметта му.

Сабин никога не се бе почувствала приета от хората, които уважаваше най-много. Те се присмиваха на къщата й, на дрехите й, а вероятно и на съпруга й. Дали това бе фалшивата гордост? Според Адам бе такава.

— Ако не си готов да се ожениш за племенницата ми, тогава защо си тук?

— Най-вече защото исках да изясня намеренията си, така че да не се налага Ема да се измъква тайно от къщи, за да се види с мен, както и за да не се крия аз самият.

— Двамата си пишем писма цяла година — обясни Ема. — Достатъчно възрастни сме и не можеш да ни спреш да направим каквото искаме. Но Адам е прав. По-добре е и е съвсем редно да знаеш всичко.

— О, аз подозирах нещо, Ема. От онзи ден, когато ти седна отпред в колата и двамата не спряхте да си говорите и да се смеете, а и той е хубав младеж, прекалено хубав. Майка ми все ми казваше да не се заглеждам по красивите мъже, защото не може да им се вярва. Аз я послушах и…

Сабин се бе вторачила в намръщения си съпруг на портрета. Когато се извърна, очите й изглеждаха влажни.

— Знаете ли, че съпругът ми работеше за пет долара седмично, когато дойдохме тук? — извика тя. — Живеехме в една стая, но това бе по-добро от мизерната колиба и страха, в който живеехме в Полша. Мина време и си отворихме магазин, после по-голям и сетне този. Купихме къщата и наехме хора, които да я почистват и да засадят цветя навън. Но винаги си останахме пришълци тук, нали? Естествено не бяхме приети с отворени обятия от християните, но дори и евреите бяха разделени; немската колония се срамува от нас, защото сме необразовани. Да не мислите, че не знам какво казват за тази красива къща? Казват, че нямам вкус. Какво мога да знам аз за добрия вкус? Бях благодарна, че изобщо имам покрив над главата си.

Докато слушаше оплакванията й, Адам имаше усещането, че той е по-възрастният и по-силният от двама им.

— Странни същества са хората — меко се обади той. — Вземете например онези мои стари приятели в магазина. Райли понякога ми казва, че не може да се вярва на англичаните, че са студени хора. Арчър пък приказва за ирландците — че непрекъснато висят по баровете.

Забележката му предизвика иронична усмивка от страна на госпожа Р. и тя отбеляза:

— Ужасно мърлява двойка бяха онези двамата, нали?

— Вече не са такива.

— Не, ти успя да придадеш изискан вид на магазина, определено се справи с това. Забелязвам всичко. Никога не съм го споменавала гласно, но то е само защото предпочитам да не се меся в работата.

Адам развеселено си помисли, че наистина е така, стига парите да текат в касите.

Враждебността помежду им се бе изпарила яко дим. Той прецени, че е време да се върнат на основния въпрос, и попита дали двамата с Ема вече могат да се срещат без потайности. И добави с усмивка:

— Защото и бездруго ще продължим да се виждаме.

Госпожа Ротхирш въздъхна:

— Добре. Но нищо, абсолютно нищо не е уредено все още. Не забравяйте, че Ема трябва да вземе магистърската си степен.

— Разбира се, лельо. Заминавам след два дни.

Старата дама отново въздъхна.

— Ема е всичко, което имам, господин Арн… Адам. Тя бе любимата племенница на съпруга ми, беше невръстно бебче, когато дойде при нас.

Нямаше нужда Ема да го поглежда сепнато, за да му напомни, че трябва да се придържат към тази измислена история: ако Сабин бе по-млада, щяха да използват друга версия и тогава Ема щеше да бъде представена за дъщеря, а не за племенница. Само преди час би сметнал за невъзможно да изпитва такова съчувствие към тази капризна и своенравна стара жена.

Когато часовникът удари десет, той си тръгна и остави зад гърба си атмосфера, безкрайно различна от онази, която бе заварил. Кой би повярвал, че злонравната и избухлива госпожа Р. може да бъде покорена? Тя би го отрекла, но Адам знаеше, че наистина е спечелил благоволението й.

Дванадесета глава

На Адам му се струваше, че през целия си живот се е тревожил за нещо. Сега изведнъж всичките му грижи се бяха стопили като с магическа пръчка. Баща му имаше болно сърце, но бе под вещите грижи на лекаря и състоянието му изглеждаше стабилно. Лео си бе все същият, вечно затворен в стаята с книгите си, начумерен и кисел, както винаги, но поне бе преодолял покрусата си след отказа на сестрата на Боби Нишикава. А Дорис, мисълта, за която тежеше на съвестта на Адам, тъй като бе подвел и нея, и себе си, вече имаше друг ухажор и този товар бе паднал от плещите му.

Добрите новини не спираха дотук. Джонатан бе започнал да изпраща документи за кандидатстване в различни медицински университети. Писмата му бяха пълни с вести от работата му и възторжени описания на възлюбената му Бланш. А Ема — Адам бе решил да я пази в тайна, докато не намери подходящ момент — си идваше у дома.

Не, не можеше да иска нищо повече, освен живота му да остане точно такъв, какъвто бе сега.

Сабин бе пожелала да организира парти в чест на двойната магистърска степен на Ема по музикално образование и изпълнителско изкуство. Адам седеше на дългата маса в трапезарията с огромния свещник, прибори и съдове от сребро и много вази, пълни с рози, съзнавайки, че присъствието му сред гостите показва отношението на Сабин към него. Поканените на вечерята представляваха доста пъстра компания; единствено адвокатът Спенсър Лорънс и съпругата му принадлежаха към онова, което Сабин смяташе за „доброто общество“. Другите бяха възрастни вдовици, няколко по-стари двойки, семейният лекар и съпругата му, както и няколко приятелки на Ема от колежа, две, от които бяха придружени от богатите си млади съпрузи.

— Тео Браун не е тук — поясни Ема, вероятно в отговор на нечие питане. — Има болен роднина и се наложи да замине извън града.

Тео, с когото отдавна бяха приятели, щеше да е единственият от гостите, с когото Адам имаше много общи неща. Въпреки това, партито се оказа твърде интересно — това бе първата официална вечеря, на която бе поканен, с доставка на френски ястия, елегантно поднесени в една от най-грозните трапезарии, които човек можеше да си представи.

Седеше до Ема, недалеч от домакинята в края на трапезата. Разговорът се въртеше, съвсем естествено, около световните събития.

— Независимо от обещанията на Уилсън — заяви Спенсър Лорънс, — ние ще се сражаваме. Неизбежно е.

Говореше много авторитетно. Висок, сериозен, със строги и правилни черти на лицето, с подобаващо посивели слепоочия, той вдъхваше голям респект дори само с вида си. Сабин сигурно доста се бе колебала да представи човек като Адам на Лорънс. Никой друг, освен Ема не можеше да я накара да го направи. Адам се запита дали адвокатът няма да си го спомни от луксозния бардак на Франсин, където той, Адам, бе стоял кротко във външния кръг от слушатели, които обичаха да слушат какво ще каже някоя от важните личности на града.

Разбира се, отдавна не бе ходил там; нито веднъж, след като започна да се среща с Ема… Запита се защо изобщо подобно място се посещава толкова често от женени мъже. Преди години в родния му град мъжете, които ходеха в дома на Грейси, бяха все млади и необвързани. Замисли се за баща си и Рейчъл — съмняваше се, че дори и ако можеше да си позволи допълнителните разходи, баща му някога би отишъл там. Но после се сепна и се зачуди дали не е прекалено наивен.

Е, наивен или не, но той лично никога не би пожелал друга жена, освен Ема. Много се стараеше да не издаде копнежа си прекалено явно, докато изпиваше с поглед голите й рамене и блестящата й коса.

Доктор Мейси отбеляза:

— Миналата седмица с интерес прочетох рубриката на Джеф Хорас, където се говореше за „Кейс Клотиърс“ и магазина на Ротхирш. Често съм се чудил откъде, за Бога, научава всички тези подробности. Този човек май знае всичко, което става наоколо. Както и да е, изглежда, резултатът от сливането ще е истинско бижу в центъра на града ни.

Адам се развесели. Докторът бе приятен човек. Джеф също бе много добър приятел и винаги му помагаше, когато го помолеше за услуга.

Лорънс само изсумтя:

— Този тип просто списва една колонка с клюки, това е.

— Разбира се — съгласи се докторът, — макар че понякога е доста интересен. Този път ставаше дума за архитектура, за градина с подвижен стъклен покрив. Много необичайно според мен. Забележително.

Адам се зачуди дали е възможно Тео Браун да е показал на някого плановете, които той самият бе надраскал на една салфетка, докато обядваха сандвичи в кабинета на Тео.

Лорънс отново се намръщи.

— Безполезни приказки. Това изобщо не му влиза в работата.

Да, какъвто и план да бе скицирал Адам, разбира се, не струваше нищо; той съвсем не бе архитект, макар да му доставяше удоволствие да си измисля разни проекти.

— Човекът просто трябва да напълни с нещо колоната си — продължи адвокатът. — Плащат му за определен брой редове.

В този миг Адам изпита силна неприязън към Лорънс. Този човек произнасяше отсечено всяка дума, сякаш бе разгневен съдия, който цитира закона от висотата на скамейката в съда.

Доктор Мейси не се стресна и полушеговито се върна на темата за Джеф Хорас:

— Ако познавате Джеф така, както го познавам аз, ще разберете, че той може да ви разкаже куп пикантни истории, които никога не стигат до вестника. Толкова неща знае за дома на Франсин, че би станала цяла книга, ако някой иска да я напише. Но никой не би се заел, защото кой ще я отпечата?

Госпожа Лорънс поиска да разбере коя е тази Франсин.

— Звучи ми като име на френска моделиерка.

— Всички ли са готови за десерта? — намеси се Сабин. — Захарните целувки ще се размекнат, ако се бавим.

Дори и Адам знаеше, че това не е вярно. Сабин се засегна от темата на доктора и се ужаси още повече, когато той отговори на въпроса на госпожа Лорънс:

— Това е дом на насладите, където красиви млади дами забавляват господата.

— О! — възкликна госпожа Лорънс. — Много съжалявам… нямах представа. Нали не е… сигурно не е в града, нали?

— Не е далеч — отвърна докторът.

Тео Браун, който бе широко скроен и добросърдечен, щеше искрено да се забавлява от цялата ситуация, помисли си Адам, опитвайки се да прикрие усмивката си.

— Отвратително! Една жена със сигурност би се развела със съпруга си, ако той някога… Аз определено бих го направила.

Две от възрастните дами веднага се съгласиха с госпожа Лорънс, а третата добави разсъдително:

— Един развод също не е повод за гордост, скъпи мои. Много е грозно.

Друга възрази:

— Само в Америка. В Англия дори и в най-добрите семейства се развеждат, ако не са щастливи, и това изобщо не е така срамно, както ни се струва на нас.

Горката Сабин направо бе почервеняла от неудобство, че идеалното й парти явно поемаше в нежелана посока, затова Адам се намеси:

— Господин Лорънс, според мен е много по-важно това, което прочетох вчера — определено имало признаци във Вашингтон, че президентът Уилсън омеква по отношение на войната.

Ема незабавно се съгласи:

— Наистина не е разумно, нали? Все пак шест от корабите ни са потопени, всички от екипажите са се удавили. Човек направо го побиват тръпки. Не мисля, че това може да продължи.

Така разговорът умело бе насочен към други теми. Захарните целувки, поднесени с много ягоди, се появиха само минута по-късно и Адам изпита задоволство, че двамата с Ема бяха спасили положението.

Докато пиеха кафе във всекидневната, Сабин се обърна към гостите си с покана:

— Да се преместим в музикалния салон. Не съм питала Ема, но знам, че тя с удоволствие ще ни изсвири нещо.

— О, не, моля ви — опита да се измъкне Ема. — Никой не иска. Това е парти, лельо Сабин.

— Те никога не са те чували да свириш. Всички ще се радват да те чуят.

Ема погледна към Адам и беззвучно промълви само с устни: „Сигурна съм, че не искат“.

— Само едно изпълнение. Каквото пожелаеш, Ема.

Сабин толкова се гордееше с племенницата си! Адам не можеше да повярва, че е на нейна страна, но кимна на Ема: „Направи го“.

Множеството гости едва се побраха в малкия музикален салон, където лъскавото черно пиано заемаше една трета от пространството.

— Това е концертен роял, а не малко пиано — заяви Сабин. — Аз й го купих — добави тя и протегна ръка, — когато беше ей толкова висока.

Ема помълча за миг и после каза, че ще изсвири соната на Бетховен, наречена „На Тереза“, седна на скамейката с изправен гръб и засвири, а Сабин кимна одобрително и прошепна на семейство Лорънс, че пиесата много ще им хареса.

— На мен винаги ми е харесвала. Едно от любимите ми музикални произведения.

Адам не пропусна да забележи размяната на погледи между адвоката и съпругата му. Лека усмивка пробяга бързо по строгото лице на господин Лорънс.

— Погледнете само ръцете й — прошепна Сабин. — Никога няма да разбера как го прави. Тя много обича да свири Моцарт… не, Шуберт, искам да кажа. Стилът му е толкова отличителен, нали?

Господин Лорънс не отговори. Той знаеше колко е невежа Сабин и колко е грубо от нейна страна да шепне високо по време на изпълнението, но не разбираше вълнението й. И в същия миг Адам усети, че не харесва този човек. Можеше поне да кимне или да се усмихне леко, а не да се държи толкова студено, приличаше на парче лед на Северния полюс. Горката възрастна дама — Адам никога не би повярвал, че някой ден ще я защитава — не знаеше нищо за музикалното изкуство, а уважаваният магистър по право я презираше за това.

Пръстите на Ема танцуваха по клавишите. Адам успя да се приближи малко към нея, така че да вижда леко намръщеното й от съсредоточаване лице, деликатното поклащане на тялото й и перления наниз, толкова дълъг, че краят му бе скрит под деколтето на роклята, между гърдите й. Каза си, че никога през живота си не е чувал подобна музика. А и къде ли да я чуе? Пианото като че пееше. Възторгваше се, умоляваше, утешаваше и сякаш се издигаше във висините; струваше му се, че усеща трепването на крилата на птичка, която се издига над дърветата, завръща се и пак отлита.

После изведнъж усети как Ема му говори чрез музиката — единствено на него. Искаше му се тя да свърши, всички хора да изчезнат, да се изпарят във въздуха, за да може той да остане насаме с нея, когато музиката заглъхне.

Двамата слязоха по познатите стъпала и потънали в мълчание, се прегърнаха под прикритието на горичката от смърчове в края на моравата.

— Не мога да се сдържам, когато съм в една стая с теб — каза той. — О, Ема, колко дълго ще продължи? Мисля за теб всеки ден, всяка нощ, непрекъснато.

— Нека минат няколко месеца и всичко ще се нареди от само себе си. Тя вече свиква с идеята, макар че още не е напълно готова да си го признае.

Под лунната светлина се очертаваше силуетът на грандиозната къща, която някой ден щеше да й принадлежи. Нямаше никакъв ветрец и нощта бе притихнала като омагьосана. През последния половин час, докато Ема свиреше, а и сега под лунните лъчи, Адам също се чувстваше като омагьосан.

Но настроението му се градеше на солидна основа. Спенсър Лорънс и адвокатите на „Кейс“ бяха навлезли във финалния етап на преговорите. Тео Браун наричаше сливането „златна мина“. Фразата толкова му допадаше, че той често я повтаряше.

— Тази златна мина ще донесе голям престиж, освен купища пари. Разбира се, старата дама трябва и да даде малко, но тя го разбира. А ти ще получиш голямо повишение, Адам, и солидно увеличение на заплатата, няма съмнение.

Е, това бе чудесно. Като съпруг на Ема не би приел никакво благодеяние от страна на госпожа Р., но заплата, която добре съзнаваше, че напълно заслужава, бе съвсем различно нещо. Адам благодари мислено на звездите за всички тези дарове от Бога и целуна своята Ема.

— Цяла година се тревожиш — каза тя, когато той я пусна от прегръдките си. — Сега вече по-спокоен ли си?

— Да.

— Наистина ли?

— Да. Наистина.

— И скоро ще се оженим?

— Много скоро. И двамата го искаме и се нуждаем от това.

И той си тръгна надолу по хълма, подсвирквайки си тихичко.

Тринадесета глава

Една сутрин Адам работеше в кабинета си, когато, за негова изненада, Ема, която досега бе идвала само в търговската част на магазина и никога не се бе качвала нагоре към кабинетите, влезе при него. Веднага забеляза, че е силно развълнувана.

— Какво има? Какво е станало?

— Сабин. Направо не е на себе си. Тео Браун й позвъни и й каза да забрави за сделката с Кейс. Край. Сметките не излизали, а и бездруго той имал известни съмнения и имал намерение да я предупреди. Сега Кейс бил измислил нови суми, които тя не може да си позволи или не бива да харчи. Нещо такова.

— Нови суми ли? Колко?

— Около половин милион долара. Но тя бе толкова разстроена, че не можах да разбера точно.

— В това няма никаква логика. Веднага ще се обадя на Тео.

Със свито сърце Адам вдигна телефона.

— Здравей, Тео. Ема Ротхирш е тук и ми разказва невероятна история за сливането. Ставало дума за още пари. Наистина ли си съобщил на леля й, че всичко е свършило?

— Да, страшно ми е неприятно да го кажа — след всички преговори, но сделката се провали. Хората на Кейс имат нужда от повече пари, много повече, за да направят магазина, както те искат. А от ваша страна просто няма толкова.

— Направо съм смаян, Тео. Не разбирам. Досега имахме достатъчно, какво се е променило?

— След като ще закриват магазина си в столицата заради промените в квартала там, сега искат да купят онзи допълнителен парцел до магазина и…

— Как така изведнъж го искат? Дори не знам, че се продава. Всъщност мисля, че не се продава.

Тео въздъхна.

— Дори и така да е, искат вие да осигурите още половин милион или дори повече. Имат подробни планове.

— Това е най-непрофесионалното, най-внезапното и щуро искане, за което съм чувал — вбеси се Адам. — Изобщо не е в рамките на добрия тон. Прилича на мошеничество.

— Не, не, не… Може и да не е коректно, но не е мошеничество, Адам. Такива неща се случват непрекъснато. Ти просто нямаш опит в света на конкуренцията, но аз съм врял и кипял и съм виждал много неща.

Стомахът на Адам се бе свил на топка, а сега болката се премести и към главата му, където сякаш го налагаха с чук. Розовото му бъдеще, бракът, повишението, на което се бе надявал, за да може да издържа Ема…

— Трябва да поговоря с теб, Тео — каза той. — Това е прекалено важно, за да го обсъждаме по телефона. Ще дойда веднага.

— Адам, съжалявам, но просто сега не мога. Затънал съм в работа по едни документи, които мой клиент трябва да получи до обяд, а отгоре на всичко… нали си спомняш, че баща ми беше болен преди няколко месеца? Отново е в болница. Майка ми е отчаяна, а трябва да пропътувам над триста километра, докато стигна там. Ще се видим след няколко дни и ще ти обясня всичко, ако той не почине. Много съжалявам, Адам. Надявам се, че ме разбираш.

Адам затвори. Да разбира ли? Не, изобщо не разбираше. Тео можеше да му отдели петнадесет минути, преди да замине.

— Край с всичко — каза той на Ема. — Край на всичките ни планове за бъдещето. Просто така.

Тя прекоси бързо стаята и застана пред бюрото му. Когато той вдигна очи, забеляза, че нейните блестят от възмущение.

— Какво имаш предвид под „всичките ни планове“? Нали не става дума за сватбата ни?

Когато Адам я погледна мълчаливо, тя извика:

— Не го мислиш сериозно! Да не би да искаш да кажеш, че ние… че двамата не можем да сме заедно… че не можем да съществуваме без „Кейс Клотиърс“?

— Казвам, че двамата не можем да живеем с онова, което изкарвам тук, а нямам никаква представа къде мога да получавам по-добра заплата от тази, която имам сега.

— И какво от това?

— Не можем да живеем с онова, което имам сега! Обитавам две малки стаи, които едва стигат за сам човек.

— Адам Арнинг, слушай ме добре, не знаеш какво говориш в момента. Ще ти докажа, че мога да живея там с теб и много да ми харесва.

— Ти си тази, която не знае какво говори — тъжно отвърна той.

— Добре. Ще си намерим три стаи. Мога да изкарвам достатъчно пари от уроци по пиано.

— Сигурен съм, че ще можеш. Но аз не искам да разчитам на спечеленото от жена ми. За какъв мъж ме смяташ?

— Това са глупости. Не ставай смешен. Ще дойде време, когато ще е напълно приемливо жената да помага за издръжката на семейството.

— Вероятно. Но това време още не е дошло.

— Можеш ли да ме спреш да не давам уроци, ако искам да го правя?

— Не, но те и бездруго няма да са достатъчни, за да си плащаме сметките. Аз имам задължения, грижа се за брат ми, за баща ми… Ще ми се парите да не бяха толкова важни! Защо трябва те да управляват света?

— Но е факт. Освен ако не се върнем към разменната търговия. Ще ти дам чувал картофи, ако ми подковеш коня.

— Не се шегувай!

След дълго мълчание Ема каза:

— Не се шегувам. Помисли за къщата на Сабин. А мястото, където се намираме в момента, също е нейно. Тя много обича да дава на другите, а няма на кого другиго да даде всичко. Защо да не се възползваме?

— Може да даде всичко за благотворителност. Не го искам. Няма да го приема.

Независимо колко й съчувстваше, той не би се съгласил да живее като послушно кученце под нейните грижи.

— Добре тогава, щом така искаш. Аз не се нуждая от много, Адам. Може и да не ти се вярва, но дори и не желая много — малка къщичка, много скромна къща в този град ми е достатъчна. Цял живот съм живяла, местейки се и носейки багажа си в куфари. Искам да се задомя тук и да живея простичко, да се установя на едно място.

— И да имаш деца, нали?

— Разбира се. Най-много искам да имам деца и ти знаеш защо.

Тя нямаше представа кое колко струва. Никога не й се бе налагало да плаща сметки. Вярно, купуваше си обикновени дрехи, но носеше перли, а храната струваше скъпо — колко добре си спомняше той бакалията на баща си! Деца, синове, които трябваше да ходят в колеж. И дъщерите също, ако се съдеше по Ема. Тя изобщо нямаше представа какво говори.

— Имам работа за вършене тук — подхвана той. — Ще мисля за това по-късно.

— А аз трябва да се прибирам у дома. Знаеш колко емоционална е Сабин. Не мога да си представя как ще се отрази това на гордостта и репутацията й пред нейните стари приятелки.

Ема си тръгна, а той се замисли за Тео Браун. Разговорът им бе толкова кратък; всъщност беше необичайно формален, имайки предвид внезапния крах на едно много солидно делово предложение. Човек обикновено не приемаше поражението с подобно спокойствие. Вярно, Тео бе ведър и сърдечен по природа, краен оптимист, който вероятно приемаше с лекота неща, с които мнозина не биха се съгласили. Но според Адам, можеше да му отдели поне още няколко минути. Разбира се, щом баща му лежеше в болница на няколкостотин километра… трябваше да замине. Но всичко, на което Адам бе разчитал, бе пропаднало, това бе толкова тежък удар! Той седеше пред неотворените писма на бюрото си и просто се взираше в пространството.

След известно време стана и слезе долу, като си мислеше, че ще се поразсее, ако излезе на обяд малко по-рано. Докато вървеше по улицата, настигна Райли.

— Изглеждаш така, сякаш си изгубил най-добрия си приятел — каза той.

— Не точно, но преживях ужасно разочарование. Няма да повярваш, но сливането с „Кейс“ е пропаднало.

— Не може да бъде! Как така?

— Още не знам подробностите. Трябва да почакам Браун да ми ги обясни.

— Но нали адвокатите работеха по сделката! Четох за това в рубриката на Джеф Хорас.

Райли имаше навика да изрича гласно подобни нелепости.

— Ами да, разбира се, имаше адвокати — леко се подразни Адам.

— Тогава защо не ги попиташ? Те ще знаят повече, отколкото знае Браун.

— Добре, добре. Ще го направя.

Продължи надолу по улицата към мястото, от което обикновено си купуваше сандвич, надникна вътре, реши, че не е гладен, и продължи към площада. Наред със скъпите магазини там имаше и малка тухлена сграда, където бяха адвокатските кантори. Съвсем не изгаряше от желание да влезе вътре и да се види със Спенсър Лорънс. Този саркастичен сноб не би му отделил повече от пет минути от ценното си време.

Когато се върна на работа, Райли го пресрещна:

— Видях, че тръгна към площада. Отиде ли при адвоката?

— Не, не съм.

— А трябваше. Браун е счетоводител, а не адвокат. Ама че досаден човек!

— Знам това, Райли. Уверявам те, че го знам.

Качи се в кабинета си и тъкмо се бе заел отново с кореспонденцията си, когато звънна телефонът.

— Просто не знам какво да правя вече — каза Ема. — Леля не разбира какво е станало. Какви са тези пари, които искат допълнително? Откъде биха могли да се вземат? Сабин да не е Националната банка! Обадих се на Тео Браун, но той е излязъл от кабинета си. Сабин пита дали не би бил така добър да се обърнеш към господин Лорънс. Тя е прекалено разстроена, за да говори с него.

— При мен има хора, Ема. Сега не мога да говоря. Ще ти се обадя по-късно.

След като затвори, той взе телефонния указател и позвъни в кантората на „Лорънс, Уайли и Уилс“, за да помоли за среща с господин Спенсър Лорънс.

Можеше да се досети в какъв стил е обзаведена кантората — мебелите бяха от осемнадесети век, секретарката — на средна възраст, а над камината висеше задължителният портрет, несъмнено на предшественик, съдейки по приликата със строгото и сковано лице на Спенсър Лорънс. Адам отново изпита чувството на силна неприязън, което бе усетил при запознаването си с този човек.

— Моля, седнете, господин Арнинг. Възнамерявах да разговарям с госпожа Ротхирш този следобед относно сливането с „Кейс“. За съжаление не успях да го направя по-рано през деня, понеже бях в съда. Но ето че вие сте тук. И след като имам нейното разрешение да ви обясня цялата злощастна ситуация, ще го направя.

— Значи наистина е „злощастна“? Надявах се да не е така, господин Лорънс.

— Осмелявам се да кажа, че от гледна точка на господин Браун си е много щастлива.

Лека усмивка пробяга по устните на Лорънс и се стопи, без да разкрие дори за миг зъбите му. Заприлича на ястреб, на хищна птица…

— И защо? Не разбирам.

— Доста е заплетено от правна гледна точка. Понеже сте търговец, а не адвокат, ще изложа нещата с прости думи. Господин Браун е сформирал синдикат, който ще плати много повече, отколкото би могла да си позволи госпожа Ротхирш, за да задоволи „Кейс Клотиърс“. Тези хора са представили на Кейс изкусителен план, който би увеличил размера на собствеността четири пъти. Възнамеряват да направят предложение на госпожа Ротхирш за откупуване на магазина й, на което тя да не може да откаже.

На Адам му бе достатъчна само минута, за да схване същността на изложението. Но после остана мълчалив още няколко минути, докато осъзнае, че подстрекателят, организаторът на цялата тази схема е бил всъщност Тео Браун. Чувстваше се направо смаян.

— Но двамата с Тео… — заекна той, — … ние сме приятели. Той е един от най-добрите ми приятели. Сигурен ли сте?… Имам предвид, не е ли възможно да има някакво объркване, някакво недоразумение?… Понякога нещата доста се объркват, когато се предават от уста на уста.

— Никакво объркване. Спомняте ли си вечерята, на която присъствахме и двамата? Тогава бях ядосан — може би е било видно, — че изобщо се споменава за сделката. Много е неразумно подобни въпроси да се изваждат на показ в жълтата преса, която се чете от всеки глупак. Онова, което споменаха за двора, за подвижния стъклен покрив…

Адам едва не подскочи на мястото си.

— Това беше моя идея! Аз нарисувах скицата един ден, когато бях в кабинета на Тео. Има подобно нещо в Европа. Спомням си една снимка…

— Скица? Но нищо официално? Нямате подробен план, нищо, което да послужи за основа при един съдебен иск?

— Не. Това бе просто случайно хрумване, приумица. Тео Браун ми беше приятел — повтори той. — Бих могъл да се закълна в лоялността му, в добротата му, в честността му…

Лорънс махна с ръка, за да възрази.

— Добре че не се занимавате с право — каза той.

Адам бе изпълнен с тъга и предчувствайки края на разговора, трябваше да зададе един последен въпрос:

— Има ли нещо, каквото и да е, което може да се направи?

— Нищо. Всичко е напълно в рамките на закона. Освен ако не намерите достатъчно пари, за да надхвърлите офертата на синдиката на Браун, ще се наложи да приемете поражението. Такъв е животът.

С посърнало лице Адам попита колко пари ще са нужни на госпожа Р. И след като научи, че половин милион долара евентуално биха стигнали, но не е съвсем сигурно, той благодари на господин Лорънс и излезе навън с натежало сърце.

На връщане към дома мина покрай парка, където се бяха срещнали тайно с Ема през онзи летен ден, който сега му се струваше ужасно далечен. Тя, която съвсем не бе ангел — и това предизвика усмивка на устните му въпреки всичките му тревоги, — тогава бе изглеждала като небесно създание в бялата си рокля и шапката с една-единствена роза.

След това мина покрай магазина. Зеленият навес и сандъчетата с цветя си бяха на същото място, където ги бе сложил той някога, и сега си спомни простичкото удоволствие, което бе изпитал в онзи ден. Красивата фасада на старата сграда блестеше бяла и чиста под слънцето. Зави надясно и мина покрай допълнителната постройка, добавена преди три години. Тук името Ротхирш бе трайно гравирано под корниза на фасадата. Спомни си за разговора с архитекта, когато бе споделил, че според него е добре и този вход на сградата да стане в същия стил като стария. Съвсем не бе негова работа да се изказва по въпроса, само след миг вече съжаляваше за стореното и смяташе, че архитектът е в пълното право да не се съобрази с него: с мнението на човек в неговото положение. Но вместо това, за негова най-голяма изненада, архитектът бе приел предложението му.

„Знаете ли, господин Арнинг, като се замисля, май наистина сте прав. Ще изглежда далеч по-добре. Да, определено сте прав“, бе казал човекът.

Адам потегли с колата към главния път. Тук се намираше пансионът, в който бе живял първите няколко седмици сред дамите учителки в местното училище. Кой би предположил как ще се промени животът му през следващите няколко години?

На вратата на кабинета му се почука и се чу гласът на Райли:

— Адам? Двамата с Арчър сме. Искаме да те видим.

Адам уморено ги покани:

— Влизайте.

Какво ли пък искаха? След всички тези години и въпреки истинската привързаност, която изпитваше към тях, те все пак си оставаха двама смешници от история, разказана в комикс.

Райли започна пръв:

— Помниш ли какво ми съобщи преди няколко дни за сливането и как аз ти казах да идеш при адвокат? Е, ние пък имаме информация, която трябва да чуеш. Чух да разправят нещо снощи в бара до нас.

— Отбележи, „той“ е чул, а не „ние“ — намеси се Арчър. — Защото аз не ходя по барове.

— Разбира се, знаем те теб. Не ме прекъсвай. Трябва да кажа на Адам. Някакви мъже говореха за онази голяма сделка. Единият — не му знам името, не мисля, че живее в града, всъщност не живее, май че е от Роуздейл…

— Продължавай — подкани го Адам, който вече едва сдържаше нетърпението си. — Хайде, по-нататък.

— Този човек е шофьор на един богаташ тук, забравих му името, който е приятел на нашия счетоводител, и двамата с Тео Браун бяха в колата и си говореха, а ти беше прав за онова, което каза, че Браун е намислил нещо.

— Още не мога да повярвам! — извика Адам. — Толкова сърдечен човек, толкова открит… няма логика.

— Има — мрачно се обади Арчър. — Още си млад. Ще разбереш, че има, когато остарееш още малко.

— Е? Какво ще направиш? — попита Райли.

— Няма какво да се направи. А и бездруго бизнесът си е на госпожа Р., а не мой.

Райли махна пренебрежително с ръка и отвърна, че госпожата е последният човек на света, който би се оправил с подобен проблем; тя само би усложнила допълнително ситуацията, а и племенницата й съвсем нямало нужда да се бърка. Какво ли пък знаела тя, една жена, при това толкова млада?

— Е, значи няма кой — обобщи Адам.

— Мислех си… — продължи Райли, — … снощи не можах да спя, просто си мислех. Помниш ли онзи човек от родния ти град, който те посъветвал да напуснеш дома си и да започнеш собствен бизнес? Онзи, дето играел голф?

— Господин Шипър ли? Той какво общо има?

— Нищо, предполагам. Но той сигурно е имал високо мнение за теб, поне според това, което си ни разказвал. Той не работеше ли в банка?

— Беше инвестиционен банкер.

— О! Е, аз не разбирам нищо от такива. Но щом е смятал, че си толкова умен, а и виж само как разви бизнеса тук… та той е банкер и може да ти даде заем, с който да победиш Браун в собствената му игра.

Предложението бе толкова абсурдно, а лицето на Райли изглеждаше тъй развълнувано, че Адам се трогна. Помисли си, че явно Джим наистина е загрижен за него, и си спомни онзи път, когато той му бе казал: „Говоря ти като баща“.

— Човекът не ме е виждал почти девет години, Райли — отговори той меко.

— Е, не е чак толкова дълго. Какво ти коства да опиташ?

Немалко. Трябваше да се съберат много документи, после го чакаше скъпо пътуване до Ню Йорк, щеше да изгуби скъпоценно време далеч от работата си, а накрая щеше чисто и просто да се изложи като последния глупак.

Двамата наивни добряци, Райли и Арчър, го гледаха очаквателно. Понеже искаше да се отърве от тях и от глупостите им, той каза, че им е дълбоко благодарен — в което бе напълно искрен, и че ще си помисли за предложението — което не беше вярно.

Но на другата сутрин, докато вършеше обичайните си задължения, осъзна, че идеята лежи дълбоко в съзнанието му и го дразни като захвърлено писмо, по-точно, като ухапване от насекомо или вълнен пуловер, който те кара да се почесваш непрекъснато. През следващите два дни тя продължи да го тормози, а той нито спомена за това пред Ема, нито си позволи да я обмисли по-сериозно, просто пазеше причината у себе си.

После, на третия ден следобед, някакво вътрешно гласче му прошепна: „Шипър наистина се интересуваше от теб; този магазин бе почти загинал, а под твоето ръководство просперира; това сливане наистина би се превърнало в «златна мина», както се изразява моят приятел изменник, а Шипър е в бизнеса, за да дава пари назаем срещу печалба“.

С тези мисли в главата Адам се върна в кантората на Спенсър Лорънс, като очакваше да бъде надменно, но вежливо отпратен. Вместо това Лорънс слуша историята му в продължение на повече от половин час.

— Разбирате ли, господин Шипър е човек, когото познавах — Адам премести поглед от гладките листа на каучуковото дърво в ъгъла към безизразното лице на адвоката. — Носех му стиковете за голф и той ме харесваше. Нямам представа дали изобщо ще мога да си уредя среща с него. Все се питам защо той ще иска да има нещо общо с мен, след като Тео Браун, който ми беше добър приятел, солта на земята, както казват, предаде всички нас.

— Прекалено много сол може да те убие — иронично подхвърли Лорънс. Замълча за миг и продължи: — Споменахте за баща си. С какъв бизнес се занимава?

— Има малка бакалия. Едва си изкарва прехраната. Започнал е като разносвач, когато е дошъл в Америка след Гражданската война.

— Арнинг. Какво е името ви?

— Еврейско, от Германия.

— Имате два недостатъка във ваш ущърб: бедността и еврейския произход, също като госпожа Ротхирш.

— Но тя вече не е бедна, господин Лорънс.

— Ту се съвзема, ту отново потъва, положението й не е стабилно. Беше започнала да затъва здраво, когато се появихте вие. Успяхте да изградите нещо солидно за нея. Едва ли е било лесно. Тя си има своите странности — и отново онази иронична усмивка.

Адам потисна собствения си смях и се съгласи, че дамата определено е своенравна. Но след това се чу да я защитава:

— Като оставим настрани бедността, тя е преживяла доста трудности в живота си.

— Така съм чувал. Е, направила е и сума ти добри неща навремето. Занимаваше се с благотворителност, осинови онази нейна племенница — очарователна млада дама, нали?

— Да, много — съгласи се Адам.

— Да се върнем на вас. Не знам дали ще постигнете кой знае какво с господин Шипър. Това е една от двете най-големи компании за инвестиционно банкиране в страната.

— Глупаво ли ще е от моя страна да опитам?

— Не, няма лошо в това да опитате. Без риск няма и печалба, нали така? Ще им се обадя и ще проверя дали си струва да тръгнете на път. Ако е така, ще им изпратя всички отчети, всички документи, вашите и на Кейс. Освен това ще поговоря по въпроса с госпожа Р., но се съмнявам от нейна страна да има някакви възражения.

„Едва ли“, помисли си Адам, толкова смаян, че за миг изгуби дар слово.

— Не мога да изразя с думи колко съм ви благодарен, господин Лорънс — каза той накрая. — Дори и нищо да не излезе от това, винаги ще помня, че сте ми отделили от времето и опита си.

Адвокатът кимна. Дали този човек можеше да се усмихва наистина? Така че да разкрие зъбите си?

— Знаете ли, господин Арнинг, аз самият съм имал много привилегирован живот, както и баща ми, и дядо ми. Всички предимства са били на наша страна. Затова уважавам всеки трудолюбив и амбициозен млад човек, който не е имал такива предимства, и ако мога да помогна по някакъв начин, ще го направя. Вие сте чудесен младеж. Имате дар слово и умеете да се държите подобаващо. Истински джентълмен. Госпожа Ротхирш е доста своенравна жена, но е почтена и с чудесни качества, ето защо не ми е приятно да гледам как Тео Браун иска да я изиграе, след като двамата с нея сте се доверявали на този човек. Много непочтена афера.

После Лорънс се зае да рови из книжата на бюрото си и Адам разбра, че срещата им е приключила.

— Е, сега имам доста работа. Ще се свържа с вас след три дни.

Кой би могъл да си представи? Критичен, студен, скован — наистина ли бе такъв? Дали това не бе само външност, естествена за определен тип хора и от определена класа? Със сигурност имаше голямо сърце. Кой би очаквал?

Когато Адам погледна през прозореца и вдигна очи, пред него се издигаше небостъргачът „Уулуърт“ като копие, което разделяше небето на две. Най-високата сграда в света. Под краката му бе „Уолстрийт“ — една от най-богатите улици в света. От другата страна на огромното гравирано бюро седеше Херман Шипър — един от най-влиятелните хора на тази улица. И сред всички тези екстри се намираше Адам — един съвсем обикновен човек.

— Не си се променил… с изключение на дрехите — отбеляза Шипър и му намигна. — С този костюм съвсем приличаш на светски мъж.

Адам си помисли, че много би искал това да е така! Какво знаеше той и какво изобщо бе научил за „света“, в който тъкмо си успял да се закрепиш на ръба и цялата скала се срива под нозете ти?

— Връщал ли си се изобщо в родния си град, след като замина?

— Само веднъж, преди четири години, когато почина майка ми.

— Мислех, че майка ти е починала много отдавна.

— Е, да. Но тази жена ме отгледа, така че…

Господин Шипър кимна с разбиране.

— Кажи ми, какво стана с брат ти, който бе такъв блестящ ученик?

— Готви се да кандидатства в медицински университет.

— А ти още ли му помагаш?

— Така трябва. Искам да го правя.

— Не е лесно, нали?

— Най-трудното е да го приемат. Заради квотата за евреи, нали знаете.

— Нищо ново. Така е през последните две хиляди години — Шипър въздъхна. — Поне има по-голям шанс, отколкото онези източноевропейци или руснаци. Тях не ги искаме близо до себе си, не ги приемаме в нашите клубове, нали? Искаме да бъдем сред свои хора.

В главата на Адам проблеснаха като светкавици разпокъсани мисли. Евреите от висшата класа не искаха да приемат Сабин… Арчър казваше, че Райли винаги е махмурлия от предната вечер. Че е чудесен човек, един от най-свестните, но нали бил ирландец, а тях всички ги знаели, че не могат да стоят настрани от бара… Райли на свой ред казваше, че е живял врата до врата с Арчър през последните двадесет години и човекът бил добър, но все пак студен. Това им било странното на англичаните.

Господин Шипър продължи:

— Те нямат класа, нямат минало, никакъв вкус. Само петнят името ни.

Горката Сабин Ротхирш… без класа, без минало, без вкус.

Адам тръсна глава, за да се отърве от тези мисли, и се върна на основния въпрос:

— Същината на проблема е, че тя иска сделката, но се страхува да похарчи толкова пари, колкото са нужни. Дамата е възрастна, уплашена и не е достатъчно компетентна, за да разбере, че бизнесът се развива много добре и може да понесе един дълг.

Шипър кимна:

— Знам. Разговарях няколко пъти с господин Лорънс. Погледни само какъв куп документи ми изпрати миналата седмица. Направи ми силно впечатление, че балансът се е променил и магазинът е започнал да печели още през първия месец, след като ти си поел работата.

— Беше предизвикателство. Допадаше ми и все още ми харесва.

— Това каза и Лорънс за теб. Човекът е малко надут и неразговорлив, нали? Но е изчерпателен и на практика отговори на всичките ми въпроси още преди да съм ги задал.

Шипър се облегна удобно на стола си, предложи на Адам пура, но след като той му отказа, сам запали една и й се наслади за няколко секунди. Докато димът се издигаше към тавана, Адам чакаше напрегнато. Да или не щеше да каже господин Шипър? Искаше му се да се прибере у дома.

— Адам, ти вчера ми каза, а същото чух и от господин Лорънс, че госпожа Ротхирш иска сделката, но не желае да вложи толкова пари. Нека те попитам нещо — ами ако ти самият изтеглиш заем?

— Аз ли, господин Шипър? Как бих могъл изобщо…

— Много лесно. Обсъдих го с Лорънс. Ще ти отпуснем заем с пет процента лихва. Така ще станем собственици на твоя дял акции от новата компания. Ти ще бъдеш съдружник. Ще имаш доста време, ако всичко върви добре, а няма никакво основание да предполагаме, че няма да тръгне добре, за да ни изплатиш дълга.

Адам отвърна доста колебливо:

— Не разбирам. Бихте се доверили на мен и бихте ми отпуснали половин милион долара?

Шипър се засмя:

— Знаеш как стоят нещата. Просто си изненадан и затова задаваш глупав въпрос. Виж, ако не ми изплатиш дълга, тогава аз ставам съдружник в компанията. Това е най-простото обяснение на ситуацията. Мога да те уверя, че изобщо не съм притеснен от този факт.

— Не знам какво да кажа.

Очите на Адам се навлажниха. Той примигна, надявайки се Шипър да си помисли, че е заради дима от пурата.

— Не казвай нищо. Просто продължавай да си вършиш работата все така добре и бъди здрав. Между другото, не ми каза, не мислиш ли за брак?

— Ами да, мислил съм, но… — извинявайки се за пълните си със сълзи очи, той добави: — Заради дима е. Очите ми се зачервиха.

— О, съжалявам. Не знаех, че ще ти пречи.

— Не, моля ви, не гасете пурата. Нямам нищо против, това е нищо.

— Господин Лорънс беше много въодушевен, когато му подхвърлих идеята си за теб. Каза, че наистина заслужаваш най-голямо доверие.

— Всичко това е прекалено хубаво, за да го повярвам — промълви Адам.

Херман Шипър се засмя:

— Е, повярвай. Адвокатите ни ще се свържат с господин Лорънс още утре.

Продължителната среща най-сетне свърши. Стиснаха си ръцете, пожелаха си всичко най-добро и след като Адам изказа най-сърдечните си благодарности, каквито не бе отправял към никого досега през живота си, се озова на улицата, загледан нагоре към небостъргача „Уулуърт“. После отиде до телефонна кабинка, размени набързо няколко възторжени и доста объркани думи с Ема и се запъти към гарата, за да хване влака на запад.

Четиринадесета глава

Адам бе истински смаян, а и не само той. Много скоро след като получи чека си от Ню Йорк, документите за сливането, които Лорънс отдавна бе подготвил, бяха подписани. Новината се разнесе из града и във вестника се появи красива рисунка на бъдещата нова сграда заедно с обширна статия от Джеф Хорас.

— Струва ми се, че е сън — каза Ема. — Толкова се радвам за теб, Адам.

— Трябва да се радваш за двама ни.

Питаше се дали някога ще може да приеме всичко това за реално. Не искаше никога да забравя откъде е тръгнал и често си припомняше събитията от последните няколко дни. Мислеше си за участниците в тази драма:

Браун — предателя, Лорънс — справедливия, Шипър — щедрия, Сабин — недоверчивата, Ема — щастливата, и накрая, макар че по-скоро би трябвало да бъде в началото на списъка, онзи стар негов приятел — Райли.

Каква ирония, че именно Райли го бе насочил в правилната посока. Какво доказваше това? Че човек никога не трябва да приема нещата на доверие. И никога да не пренебрегва никого.

— Първото, което ще направя, когато получа някаква реална власт в новия магазин, е да поискам увеличение на заплатите за всички служители, особено за жените. Те не получават достатъчно. А Райли и Арчър са на работа, откакто Ротхирш са отворили магазина за пръв път, така че за тях трябва да има нещо специално.

Цареше всеобщо въодушевление. Адам се забавляваше, наблюдавайки ефекта върху различни хора: Тео Браун например се бе престорил, че не го вижда, и бе минал от другата страна на улицата; Сабин пък, след като бе чула високото мнение на Лорънс за Адам и вече знаеше, че той притежава акции от новата компания — макар и съвсем малко на брой, — вече напълно го приемаше като бъдещ съпруг на Ема.

— Мислех си — подхвана тя една вечер на масата, — че ще е добре да предложиш промяна в името. Вместо „Кейс Ротхирш“ няма ли да звучи по-добре „Кейс-Арнинг“? Винаги съм смятала Ротхирш за ужасно име. Хората не могат да го напишат правилно, а и го произнасят трудно.

— Но аз съм собственик на съвсем малко акции — възрази Адам.

— Е, аз пък имам много. И мога да наложа волята си. Нали тъкмо моето име ще се сменя? А колкото до теб, Ема, няма ли да е по-добре да се отървеш от Ротхирш? Ема Арнинг. Така звучи значително по-добре.

„Колко много може да се постигне с малко пари и известна репутация!“, каза си Адам.

Двамата с Ема бяха твърдо решени да не се поддават на увещанията на Сабин да живеят в нейната къща.

— Пет празни спални! Глупаво е да харчите пари, след като има толкова свободно място, което изобщо не се използва — недоволстваше тя чак до деня, в който Адам подписа договора за покупка на къща.

Беше стара сграда в историческия център, недалеч от онази кръгла къща, която толкова го бе очаровала, когато пристигна в града за първи път. Два акра земя, тополи и старо кедрово дърво, високо осемнадесет метра, заобикаляха къщата, а отзад имаше и място, където можеше да се пристрои допълнително помещение, за да има къде да сложат рояла на Ема.

Тя изпадна във възторг.

— Мога да затворя вратите и да давам уроци, докато ти четеш в предния салон, така изобщо няма да ти преча.

— Никога няма да ми пречи нито музиката ти, нито каквото и да било твое занимание — сериозно отвърна той.

Ема искаше газова печка. Големите стари печки с въглища бяха чудесни за отопление и за готвене, но сега бяха модерни газовите, затова щяха да имат и от двата вида.

Адам обичаше да я дразни на шега:

— Значи ще бъдеш домакиня, освен учителка по пиано?

— Защо не? Обичам и двете неща и мога да ги върша. Скъпи Адам, още много има да учиш за мен.

Ако щастието би могло да се нарече „божествено“, то Адам и Ема бяха божествено щастливи.

Адам започна писмото си, решил да пише и на тримата едновременно, за да спести време:

„Скъпо семейство,

Работата по новата сграда върви с невероятни темпове. Основите са положени, а тази сутрин пристигна и стоманата за конструкцията. Три огромни товара. Помните ли, когато ви писах за стъкления покрив над част от сградата, за който си бях мечтал? Ще бъде направен. Хората на «Кейс» останаха много впечатлени от идеята. Всички са невероятно възторжени от общото ни начинание. Вярно, отне доста време, докато се стигне дотук, но резултатът си струва всички закъснения. Господин Лорънс, за когото ви казвах, че не би хвърлил на вятъра дори и ледена висулка през януари, се оказа мой ангел хранител! Като адвокат на компанията «Кейс-Арнинг», той ме увери, че ще стана част от висшето ръководство с много прилична заплата, в добавка към това, че притежавам и акции.

Трудно е да се повярва, но вече няма защо да се притеснявам за работата си или за пари като цяло. В сравнение с други хора в града съвсем не съм богат, но имам достатъчно, за да задоволявам нуждите си, както и вашите. Татко, ти винаги отговаряш: «От нищо», когато те питам от какво имаш нужда, затова повече няма да питам. Просто ще ви изпращам пари. Бъдете здрави и ми пишете скоро.

С обич:

Адам“

Ръката му искаше да продължи с разказ за Ема, но някак си му се стори прекалено хубаво, за да се похвали и с това след цялото си благополучие напоследък. Ето защо възпря писалката си. По-добре да изчака, докато къщата стане готова и определят дата за сватбата. Нека за известно време Джон и Бланш бъдат център на внимание; тя вече носела скромния годежен пръстен, била най-прекрасното момиче и Адам непременно трябвало да дойде и да се запознае с нея, за да се увери сам в това.

През март изглеждаше, че въпросът за война с Германия, който толкова дълго вече се обсъждаше във вестниците и по улиците, ще получи утвърдителен отговор. През февруари бяха прекъснати дипломатическите отношения; сега три американски кораба, връщащи се към родината, бяха потопени от подводници. Англия имаше запаси от храна само за три седмици, а Съюзниците губеха хиляди мъже и не се виждаше краят на ужасяващите битки. Затова на шести април президентът бе застанал пред общо заседание на Конгреса и бе поискал да се обяви война.

Мъжете на възраст между двадесет и една и четиридесет и пет години подлежаха на мобилизация. Джонатан бе получил призовка, но не и Адам, поне засега. Тази разлика предизвика смесени чувства у него. Дали трябваше да се запише доброволец? Реши, че ако страната има нужда от него, ще го мобилизират. Но тъй като очевидно не се нуждаеха от него незабавно, можеше да продължи работата си в „Кейс-Арнинг“ и по ремонта на къщата.

— Джонатан ще замине в началото на юни — съобщи той на Ема. — Трябва да го видя, преди да отплава.

Когато тя предложи да тръгне с него, Адам не се съгласи.

— Още не съм им казал за нас двамата — обясни той. — А и след като аз оставам у дома с теб, а той ще се раздели с любимата си, ще е доста нетактично, не мислиш ли?

Ема се съгласи. И така в едно майско утро Адам се качи на влака, претъпкан с мобилизирани мъже и роднините им, на път за Източния бряг.

Чувстваше се силен и доволен от живота си. В това нямаше и следа от високомерие; всъщност по-скоро бе изпълнен с благодарност към съдбата. Ето че сега седеше в най-добрия ресторант в родния си град, беше поканил семейството си на вечеря и можеше да им предложи почти всичко, от което се нуждаят. Беше начело на масата и ги наблюдаваше.

Баща му остаряваше прекалено бързо. Често срещаше мъже, които бяха с двадесет години по-възрастни от него, но изглеждаха по-млади. Упорит както винаги, той все още държеше малкото си магазинче и се притесняваше, че Адам изпраща прекалено щедри чекове.

— Татко — обади се Адам, — знаеш ли колко време измина, откакто заминах на запад, а ти нито веднъж не си дошъл да ми гостуваш, макар непрекъснато да те каня, особено през последната година, когато можех толкова добре да се погрижа за теб? Има един чудесен малък хотел, съвсем нов, точно до…

Саймън само махна с ръка.

— Не, не, Адам. Не ми се иска да прекарам две денонощия във влака. Освен това не мога да оставя магазина на грижите на Лео. А и той не желае да пътува. Трябва ли да ти обяснявам повече?

Не, нямаше нужда. Лео дори бе отказал да дойде на вечеря с тях, защото ресторантът се намираше на същата улица, на която бе и домът на Нишикава, а той се бе заклел повече да не стъпи на нея.

Колкото до двамата годеници — те сияеха от щастие, както се полага на влюбените. Двамата бяха напълно уверени в чувствата си и крояха същите планове, както той и Ема. Разликата бе, че те скоро щяха да се разделят, докато Адам и Ема нямаше, освен ако войната не продължеше толкова дълго, че да се наложи да мобилизират и него. Междувременно, предвид обстоятелствата, той не мислеше да споделя чувствата си към Ема с никого.

Не можеше да не прави сравнения. Красотата, както казваха, е в очите на този, който гледа. В очите на Адам, Бланш не бе красива, но беше интересна. Висока, с блестящи черни къдрици, измъкнали се от френския й кок, тя имаше живи и проницателни очи и тънкия, леко гърбав нос на римска аристократка. Притежаваше самообладание и изисканост, каквито Джонатан, въпреки всичките си знания, никога не бе имал. Всъщност на Адам му се стори, че забелязва известна неопитност у него, каквато не бе усещал досега. Но Бланш бе имала тежък живот и не се боеше от нищо. Тя щеше да се погрижи никой да не се възползва от добротата на Джонатан. Доколкото Адам знаеше, досега не се бе случвало подобно нещо, но кой можеше да предскаже бъдещето? Веднага се сещаше за собствения си горчив опит с Тео Браун. Докато някой като Джонатан беше зает в лабораторията си или в библиотеката, човек като Браун би могъл направо да отмъкне бизнеса изпод носа му.

— Лео е много разстроен — каза баща им. — Не че толкова искаше да се запише в армията, но фактът, че го отхвърлиха, го обиди жестоко. Бил прекалено нисък и слаб, с лошо зрение и плоски стъпала. Още е бесен.

— Възхищавам се на търпението ви към Лео — отбеляза Бланш. — Много хора не биха изтърпели толкова.

— А какво биха направили? — попита Джонатан.

— Не мога да отговоря. Просто нямаше да са толкова търпеливи.

— Е, не можем просто да го изхвърлим на улицата и да забравим, че съществува.

— Защото е болен ли?

— Не знам дали е болен. Определено е различен. С труден характер. Но дали е болест? Не знам.

— Фройд би казал, че има невроза — подхвърли Бланш. — Когато живеех във Виена…

— Не всички приемат Фройд — когато Джонатан говореше сериозно, както сега, на челото му се изписваха две дълбоки успоредни линии. — Толкова много неща не са известни за човешкото поведение, че е вероятно да бъде какво ли не. Може да се окаже, че лекарство, което засега не познаваме, ще му помогне.

— От теб ще излезе прекрасен лекар — отбеляза баща му. — Освен ум, имаш и голямо сърце. Трябва да ви помоля за нещо — и двамата. Ако нещо се случи с мен, искам да се погрижите за Лео. Не забравяйте, че сте братя и той навярно ще има нужда от вас.

— Можеш да разчиташ на нас — каза Адам.

Бланш се намеси и сподели, че темата е прекалено потискаща за такава вечер. Адам не знаеше със сигурност дали тя има предвид, че навън е все още светло и приятно за разходки, или че мисли, също като него, за заминаването на Джонатан за Франция.

— Ще ми се да се поразходя след вечеря — предложи Адам. — Да видя дали има нещо ново в града. Кой ще дойде с мен?

Баща му отказа.

— Вие, младите, вървете. След обилната вечеря искам да се прибера, да седна в креслото си и да прочета сутрешния вестник. Още не съм го прегледал.

Бланш му напомни:

— Не забравяй за топлото си мляко, татко. Помага му да спи по-добре — обясни тя на Адам.

Джонатан се усмихна.

— Нали ти казах, вече е част от семейството.

По улиците имаше доста промени. Повече коли, много повече камиони, кабинети на още лекари, зъболекари, адвокати, агенции за недвижими имоти и най-различни търговски предприятия. Вееха се знамена, а по главната улица маршируваше военен оркестър под звуците на „Напред, напред… янките пристигат…“.

— Знаеш ли кой осигури всички тези знамена? Твоят приятел Херман Шипър — каза Джонатан. — Още преди да разберем какво става, веднага след шести април, цял екип поставяше знамена навсякъде, стотици знамена из целия град. Забележителен човек е този Херман Шипър.

Да, изключителен. Той беше не само мъжът от четиринадесетия етаж с изглед към небостъргача „Уулуърт“, но и човекът, който някога бе казал на едно момче, току-що завършило гимназия, че „има усет към бизнеса“ и ще стигне далеч.

— Да идем до брега? — предложи Адам. Богаташките къщи — бялата на Шипър до тази на съседа му в стил „Тюдор“ — си бяха все същите, но сега изобщо не се замисли за тях, както някога. Дори не искаше такава за себе си. А докато гледаше тази в стил „Тюдор“, който някога с такава лекота и гордост бе разпознал, осъзна, че вече не му се иска да стане и архитект.

Джонатан предложи да седнат в един от павилионите.

— Можем да погледаме океана. Никога не ми омръзва, независимо дали е сив и гневен или маслиненозелен преди дъжд, или с цвета на сапфир. Когато дойде лято, човек не може да намери свободно място тук.

Адам подхвана свое описание:

— През лятото кабинките за къпане приличат на пъстри конфети, пръснати по брега. А през зимата е пусто. Виждат се само чайки. Тези парапети са покрити със сняг. Няколко хлапета и няколко издръжливи на всичко старци са единствените господари тук.

Бланш се усмихна.

— Забравяш, че това е началото на четвъртата ми година в този град. Вече се чувствам почти като местен жител. Познавам океана и всичките му настроения. Може би дори се чувствам повече в свои води тук, отколкото ти, Адам. Толкова дълго те е нямало.

— Но не идвам от толкова далеч, колкото е Виена.

— Вярно. Разликата е, че там си нямам никого, а и нямам много добри спомени, каквито ти имаш тук.

Бланш притежаваше мелодичен глас.

„Гласът й бе така мек, нежен и тих, качество, отлично за жена.“

Шекспир го бе казал в една от пиесите си, но Адам не помнеше в коя.

— Разкажи ми за Виена — помоли я той. — Виждал съм само снимки.

— Снимки на двореца и парковете, както и на каретите, с които се разхождат по алеите под сянката на липите. За мен тези неща също са били само образи от снимки. Аз шиех в едно добро ателие там, но никога не съм се разхождала с карета или дори пеша, освен когато се прибирах до жилището, което обитавахме. Две стаи за едно голямо семейство, а винаги имаше и гостуващи роднини, такива като мен. Без водопровод. Само помпа за вода в двора. През зимата водата замръзваше. Баща ми загина в една от глупавите им войни. Когато и майка ми почина, ми остави достатъчно пари, за да си платя билета до Америка… И все пак градът е красив, ако можеш да си го позволиш. Императорът излизаше на разходка с каляската си, теглена от бели коне. Понякога в неделя заставахме на тротоара и го гледахме. А сега се проливат реки от кръв, защото някакъв нещастник е убил ерцхерцога. Би трябвало да се отърват от цялата им пасмина!

— Ние ще се заемем с това — каза Джонатан. — Но пък никога не е толкова просто, нали? Разбира се, татко иска ние да спечелим. Но дори и той онзи ден спомена нещо за братовчедите, които е оставил в старата си родина. Рядко си пише с тях или получава някакви вести, но все пак си мисли как те ще носят вражески униформи, а другата седмица и аз ще трябва да облека своята.

Настъпи тишина, която накрая Бланш наруши:

— Не мога да повярвам, че остава само седмица до заминаването ти.

— Ще се върна по-скоро, отколкото си мислиш, скъпа моя. Ще бъде една много бърза и кратка война.

— А после те чакат четири години в медицинския университет — каза Бланш. — Струва ми се несправедливо, че трябва да работиш толкова усилено през цялата си младост, горкичкият ми.

— А след това още няколко години, през които ще бъдеш съпруга на стажант, докато получа специалност.

— Имаш ли представа каква? — попита Адам.

— Не знам. Толкова много неща ме интересуват — хирургия, неврология или комбинация между двете. Но сега току-що съм завършил колежа. Не се налага да избирам веднага.

— Сякаш трябва да учиш вечно, за да станеш лекар — оплака се Бланш. — Преди да започнеш живота си, вече ще си на средна възраст.

Гласът й бе тъжен и заглъхна като минорен акорд. И как не? След като я очакваше подобна непоносима раздяла? Докато той, Адам, се връщаше у дома при Ема…

Джонатан се засмя:

— Е, не е чак толкова страшно, скъпа. Не всеки може да е магнат като брат ми. Показвал ли съм ти скиците за плановете относно новия магазин?

— Да — отвърна тя. — Много е красиво, Адам. Занимавате ли се с вносни стоки?

— Да, донякъде. Няколко пъти сме поръчвали модели на Пол Поаре.

— А на Вионет? Или Ланвин? Те не са толкова натруфени, колкото неговите. Не са строго официални.

Джонатан отново се засмя и се пошегува:

— О, Адам, слушай внимателно! Тя ще ти каже всичко, което не знаеш за модата.

— Значи ще има много да слушам. Аз оставям модата на купувачите. Занимавам се единствено с наемането на персонала, а понякога и с уволненията.

— Мога да разбера — отбеляза Бланш — защо Лео толкова те мрази. Просто ти завижда.

— Не е просто — тихо я поправи Джонатан. — Съвсем не е просто.

— Много е сложно — съгласи се и Адам.

„Кои ли взаимоотношения не са сложни?“, замисли се той. Ами вината, която изпитваше баща му относно неговото раждане? Често си мислеше, че той го предпочита пред другите точно заради това; Адам смяташе, че Лео тълкува отношенията в семейството им точно по този начин. Той бе заел мястото на най-големия син, което по право се полагаше на него. О, Господи, колко сложно бе всичко… Двамата с Ема също бяха започнали връзката си с доста усложнения, но слава Богу, всичко вече бе зад гърба им. Как му се искаше да сподели с Джонатан новините за Ема, но… не, засега поне нямаше да го направи. Не беше моментът.

— Кога си заминаваш, Адам? — попита Бланш.

— Утре. Бих искал да остана още, но трябва да се връщам.

— Разбира се. Трябва да се грижиш за инвестицията си. Винаги има някой коварен тип, който само крои планове как да те измами.

Адам се засмя:

— Не е чак толкова страшно, макар да не отричам, че имаш известно право.

— Това е нещо, за което аз никога няма да се притеснявам — изтъкна Джонатан. — Ако мога да живея почтено и скромно като лекар, ще съм напълно доволен.

Беше се преместил леко и седеше точно до Бланш, прегърнал я през рамо и стиснал ръката й в своята. Двамата представляваха красива романтична картина на фона на розовия залез и прибоя на океана.

— Става хладно — обърна се Джонатан към Бланш, — а ти си без палто. Вземи сакото ми.

— Категорично не. Роклята ми е по-плътна от ризата ти. Толкова е добър с мен — каза тя на Адам. — Баща ви го нарича „солта на земята“.

— Това е любимият израз на татко. Но той преувеличава — отвърна Джон. — Хайде. Вятърът вече разбушува океана. Освен това Адам е „солта на земята“ — той се обърна към брат си: — Знам, че съм ти го казвал често и по-рано, но трябва да го чуеш пак. Сега, когато заминавам и ви оставям всички, имам нужда да го изрека. Затова ме изслушай. Благодаря ти от все сърце за всичко, което си направил за мен, и за всичко, което представляваш ти самият. И страшно се радвам на успехите ти. Когато се върна от войната, ще дойдем да ти погостуваме и сами да видим с очите си.

За миг и тримата останаха на брега, заслушани в плясъка на вълните, шепота на океана и шума на прибоя. Слънцето почти бе потънало зад хоризонта, но в розовия здрач бе достатъчно светло, за да намерят пътя към дома.

На ъгъла на улицата им Джонатан и Бланш се разделиха с Адам.

Докато ги гледаше как се отдалечават, той си каза, че двамата са хубава двойка. Щяха да се разбират добре. Дано Бог да ги благослови.

Когато Сабин настоя да направят голяма и пищна сватба в нейната къща, Ема изтъкна, че просто не познават чак толкова хора, които да поканят. Но леля й я увери, че сега Адам има много контакти с различни хора и че лесно биха събрали поне двеста и петдесет гости.

— Ще направим дансинг на задната морава и шатра, ако завали дъжд, или пък може всички да се пренесем вътре. Къщата е достатъчно голяма.

— Допада ли ти идеята? — попита Адам, когато останаха насаме с Ема.

— Не. Не би ми допаднала, когато и да било, още повече пък сега, когато страната е във война. Не ми се струва подходящо. Нека да направим малка сватба и да поканим само хора, които са ни близки.

Адам се обади на баща си.

— Вече сигурно си получил писмото ми — започна той — и знаеш всичко за мен и Ема. Разбираш защо не споменах за нея пред Джон и Бланш онази вечер. Но двамата искаме да се оженим по-скоро, за да имаме малко време заедно, преди да се наложи и аз да се присъединя към Джон. Ще съобщиш ли на Бланш? Кажи й, че и тя е поканена, ако желае да дойде. Не я познавам толкова добре като теб, затова не мога да преценя как е най-добре да постъпим. Дори не знам дали и вие с Лео ще искате да дойдете, татко. Казвам го, защото държа да ми отговориш искрено. Няма да ни обидиш, ако кажеш „не“.

— Гледам снимката на Ема пред мен. Надявам се, че е толкова добра с теб, колкото е и хубава. И не мога да изразя с думи колко се радвам за теб, но предполагам, вече го знаеш. Животът ти не започна по най-добрия начин. Все още си мисля за това понякога, да ми прости Бог. Разбира се, искам да присъствам на сватбата ти, но не мисля, че е възможно. Не си представям как ще кажа на Бланш. Тя е толкова нещастна, горката, ужасно страда по Джон. Тревожа се за нея. А знаеш, че Лео никога не би отишъл на нечия сватба — дори и на твоята, нито пък на каквото и да било светско събиране. Обича само да се зарови в книгите си, щом се прибере от магазина.

Джон му бе писал:

„На четвърти юли марширувахме по «Шанз-Елизе», оркестърът свиреше химна на републиката, а тълпите от двете страни на улицата ни приветстваха и жените ни изпращаха целувки. Това затрогна сърцата ни и ни изпълни с гордост. Тези хора вярват, че ще ги спасим от кошмара — и ние ще го направим. Сигурен съм, че получавате новини по телеграфа и четете вестници, така че знаете какво става тук. Няма да продължи дълго. След няколко сражения ще пометем швабите и вероятно ще сме си у дома, преди да дойде зимата.

Запази си няколко дни отпуск за сватбата ми. Не мога да ти опиша колко ми липсва Бланш, но сигурно си представяш. Тя е в мислите ми всеки ден и всеки час. Моля те, грижи се добре за нея, въпреки разстоянието помежду ви. Ще ти пиша скоро.“

В един дъждовен есенен следобед, точно в четири и половина, тъй като Сабин бе проверила кой е най-подходящият час според книгите за етикета, малка групичка хора бе събрана в дългата й гостна под намръщения поглед на покойния господин Ротхирш. Гостите бяха почти същите, които бяха присъствали и на първата официална вечеря на Адам в тази къща: по две приятелки на Сабин и на Ема от колежа; Джеф Хорас, който щеше да отрази събитието по най-бляскав начин, макар Адам вече да го бе помолил да бъде кратък и стегнат в описанието си; Райли и Арчър със съпругите им; Руди и Риа, които познаваха Ема от двегодишна; и семейство Лорънс — те бяха осигурили присъствието на мирови съдия за церемонията, целяща да задоволи Сабин — поне донякъде, както и изискванията на младоженците.

Адам стоеше замислен, чакайки булката. Бе го обзело усещането за нереалност, докато оглеждаше гостите, малката маса, пред която щяха да застанат, и арката от бели хризантеми, служеща за фон. Риа, която сигурно сега си спомняше за велосипедите им, скрити в края на улицата, улови погледа му, усмихна се и му намигна. Вечно киселата жена на Арчър — Една, невзрачна и неугледно облечена, гледаше завистливо. Съпругата на Райли — Бриджит, която той бе прегърнал през рамо, се бе наконтила в розово за щастливото събитие. Госпожа Лорънс бе привлекателна и безупречно облечена в тъмносиньо, с една-единствена диамантена гривна на ръката. На Адам му мина през ум, че понякога, когато я зърваше в магазина, придружена от двете й дъщери, отново се сещаше за заведението на Франсин и се питаше защо един мъж с такова семейство, иначе много почтен и честен мъж, посещава подобно място. Той никога повече не би се изкушил да иде там, след като имаше Ема.

Ето я и нея, идваше към тях, хванала за ръка Сабин, която щеше да я предаде на младоженеца. Облечена цялата в бяло, както бе пожелала, с напълно сериозно лице. Какво ли не би дал да отгатне мислите й в момента.

Сабин, цялата окичена с гривни и колиета, бе просълзена, усмихната и щастлива. Това сигурно бе най-щастливият й миг в тази къща.

Съдията, с подобаващо тържествен вид, пристъпи напред и заговори. Думите му, които Адам едва долавяше, бяха строго формални и изискваха също такива кратки и формални отговори, всъщност само един отговор: „Да“. Адам бе забравил, че има и пръстен в джоба си, докато не го помолиха да го извади. Не можеше да откъсне очи от Ема. А след това всичко бе свършило. „Можете да целунете булката“, каза съдията, двамата се целунаха и сред сърдечните усмивки на всички присъстващи и пожелания за късмет и щастие се преместиха в трапезарията.

Засмян, Райли отбеляза:

— Движиш се като насън, Адам.

— Не знам какво ми става. Сякаш не знам къде съм. Струва ми се нереално.

— Довечера ще е съвсем реално. Ще знаеш къде си и какво да правиш — успокои го все така засмян Райли.

— О, престани — сгълча го жена му, — не ги засрамвай! — но и тя се смееше.

Сабин бе поканила струнен квартет, който да свири по време на гощавката. Музиката, несъмнено подбрана от Ема, бе лека и радостна и така сред веселие и много шампанско всичките му страхове се изпариха.

Баща му бе изпратил телеграма, при това дълга, за разлика от обичайните му пестеливи съобщения. Завършваше с:

„Веселете се до насита.“

„Веселете се до насита“. Така и направиха и шампанското продължи да се лее.

После Ема се качи горе, за да си облече пътнически костюм. И под дъжд от оризови зрънца двамата слязоха по стълбите към колата, която щеше да ги отведе.

— Толкова отдавна чакам мига, в който ще бъдем заедно в едно легло — прошепна Адам.

— О — възкликна Ема, — аз също! Можехме да го направим много преди сватбата, скъпи Адам, ако ти не беше такъв предпазлив и почтен джентълмен.

Две седмици по-късно на гарата ги посрещна Руди с колата на Сабин, но без нея самата.

— Къде е леля? — попита Ема.

— Ще дойде при вас по-късно.

— Знаеш ли — обади се Адам, когато останаха сами на задната седалка, — мразя тази кола. Толкова е нелепо да седим вътре на закрито, докато шофьорът е изложен на стихиите навън.

— Помниш ли онзи път, когато ти шофираше, а аз седнах отпред при теб? Сабин беше страшно възмутена, но сдържа нервите си.

— Да смятам ли, че няма да искаш да си вземем такава кола? Не че бихме могли да си я позволим.

И двамата се смееха, когато стигнаха до малката къща, която, колкото и да бе невероятно, беше само тяхна. Под лъчите на следобедното слънце прясно боядисаните й стени блестяха, тополите се накланяха леко под напора на ветреца, а розовите храсти отпред бяха напъпили. Преди да отвори вратата, Адам отиде и надникна през прозореца на трапезарията. Понеже цял живот се бе хранил в кухнята, винаги си бе представял как ще има красива трапезария с голяма маса, достатъчна да побере семейството и приятелите му. Сега я имаше. Беше си мечтал за голяма веранда с красиви столове на нея и за къща, където ще има много етажерки, за да сложи върху тях всички хубави книги, които ще си купи. Сега ги имаше.

Ключът се превъртя леко в бравата. Той остави на пода куфара, който носеше, а Руди пренесе останалия им багаж, остави го в коридора и се сбогува с тях.

— Не ти ли се стори странен? Не каза почти нищо — отбеляза Ема. — Съвсем не е типично за него. О, виж, има писмо, пъхнато под вратата. С някаква странна марка. От брат ти Джонатан.

Адам зачете на глас:

„Скъпи Адам, не знам къде съм и какво правя, но мога да ти кажа, че всеки, който има глава на раменете си, вече знае: войната е истински ад. Толкова често си мисля за теб. Братко мой! Нямам на света приятел като теб, освен, разбира се, моята Бланш. Спомням си онази вечер на брега и как ми каза колко красива и добра е тя. Моля те, грижи се за нея, докато ме няма.“

Не си спомняше да е споменавал нещо за красотата на Бланш. Но въпреки това, се трогна от думите на Джон. И след като бе прочел краткото, скъпо на сърцето му писмо, той го прибра, за да може да го извади отново някой ден след години и да го показва като спомен от войната.

Ема тъкмо го препрочиташе, когато телефонът звънна за пръв път в новия им дом.

— Ти ли си, Адам? Обажда се Джеф. Джеф Хорас.

— Здравей, ти си единственият Джеф, когото познавам. Как си?

— Обадих се на госпожа Ротхирш. Тя ми каза, че вече сигурно сте се прибрали. Може ли да намина?

Адам погледна към багажа, който тепърва трябваше да разопаковат.

— Ами да. Току-що влизаме, но…

— Идвам веднага.

— Това беше много странно — каза Ема. — Е, какво пък…

— Не знам защо, но имам особеното усещане, че нещо ще се случи.

— Ти все се тревожиш. Сигурно човекът има изненада за нас, подарък за новия ни дом или… О, сетих се! Статията му за сватбата ни!

Когато след няколко минути отвориха вратата, отвън стояха Джеф и Сабин. За секунда четиримата останаха загледани един в друг.

И в същия миг Адам разбра, поне си мислеше, че е разбрал.

— Имате да ми казвате нещо. За баща ми.

Джеф се извърна и се загледа в насрещната стена, а може и просто да зяпаше в пространството. Отвърна му съвсем тихо:

— Не, за брат ти.

— За брат ми ли?

— Баща ти е научил миналия четвъртък. Някой се обадил на госпожа Ротхирш. Не знам как да ти го съобщя… Телеграмата е дошла в дома на баща ти. Знаеш какво пишат във военните телеграми: „С огромно съжаление ви уведомяваме, че синът ви…“ О, сърцето ми се къса за теб, Адам! Сърцето ми се къса.

— Джонатан? Ранен ли е?

— Загинал е в сражение, Адам.

— Джонатан — повтори отново той.

Когато бе чул „брат ти“, си бе помислил за Лео.

— Госпожа Ротхирш ме помоли да се обадя на баща ти — внимателно продължи Джеф. — Извикали са лекар, кардиолог, който се е погрижил за него. Госпожа Ротхирш разговаря с него няколко пъти. Тя ще ти разкаже. Съседите, целият квартал, казва тя, били много мили и помогнали на баща ти и брат ти… Лео, нали? Така ли се казваше? Било първата вест за загинал във войната в квартала и хората били поразени. Лео бил направо съсипан, а и Бланш не била на себе си. Дали й хапчета, за да се успокои.

Да успокояват нея? И Лео! Ами баща му! О, горкият му стар баща…

Адам знаеше, че Сабин и Ема го наблюдават и очите им са пълни с ужас и тъга. Имаше странното усещане, че времето е спряло и не може да направи друго, освен да ги гледа в отговор.

— Мисля, че трябва да говориш с баща си — обади се Ема и стисна ръката му. — Ще набера номера му.

— Да, да. Трябва да замина още утре. С първия влак.

Но не стана така.

— Не — настоя Саймън. — Остани си там. Съвсем наскоро се ожени! Мога да се оправя тук.

— А защо не дойдеш да ни погостуваш?

— Ще дойда скоро, но не точно сега. Не се тревожи за мен, Адам. Нищо не може да се направи, освен да приемем станалото. Джонатан пръв би ти го казал.

Гласът му заглъхна и връзката прекъсна.

Нищо не може да се направи, освен да приемем станалото.

Той остави слушалката. После отиде до прозореца без никаква причина, освен че усещаше как нещо напира в гърдите му и има нужда да се движи. Остана там, загледан в яркия следобед и в няколкото момчета, които се състезаваха помежду си на връщане от училище, размахали торбите с тетрадките си. Много далеч оттук, отвъд океана, едно друго момче, не много по-голямо от тях, лежеше мъртво в земята.

Защо? Защо точно Джонатан? Защо?

Усети силна болка, гърлото му се сви и коленете му се подкосиха. Строполи се на един стол и избухна в ридания, удряше с юмруци коленете си, докато Ема не го прегърна и не го отведе горе.

Петнадесета глава

Както бе казал Шекспир: „Останалото е мълчание.“.

В сравнение с пораженията от бурята, която идва с неочаквана смърт в семейството, завръщането към обичайното ежедневие става тихо и донякъде носи облекчение.

След малко повече от година Адам и Ема посрещнаха на гарата баща му и Бланш.

— Татко — поздрави го Адам. — Мислех, че и Лео ще дойде. Така ми каза, когато бях при вас.

— Не пожела. Промени решението си в последния момент. Знаеш го какъв е. Но наех един младеж да му помага в магазина. Момъкът вече разбира повече от Лео, така че той може спокойно да отделя време на книгите си и на приятеля си Боби.

Адам ги представи на Ема и след като си стиснаха ръцете и размениха целувки по бузите, всички се качиха в новата му кола, марка „Максуел“.

Баща му се озърташе и проточваше врат, за да огледа по-добре улиците.

— Градът е по-голям, отколкото си мислех — отбеляза той.

— Разраства се с всеки изминал ден. Искате ли да обиколим набързо центъра, преди да идем у Сабин? Съжалявам, че не можем да ви настаним и двамата в дома ни, но мебелите в стаята за гости още не са пристигнали. Имаме само нашата спалня и детската. Бебешкото легло и останалите неща дойдоха вчера.

— Бременността не ти личи много — обади се Бланш и погледна за миг към Ема.

— Вече влизам в деветия месец, но сега съм с широко палто. Искам да ви уверя, че леля Сабин е прекрасна домакиня и много обича да посреща гости, затова не бива да изпитвате неудобство, че ще отседнете при непознат.

— С изключение на татко, и вие сте ми непознати.

Адам сметна това за доста студена забележка, направо груба. Но не му се искаше да критикува жената, която бе преживяла толкова много напоследък.

Зави зад ъгъла, спря колата и посочи магазина.

— Ето, това е „Кейс-Арнинг“, готов да отвори врати.

Всичко — от елегантно оформените зелени храсти до големите витрини в декоративните ниши и белите камъни — блестеше под силното обедно слънце. Баща му подсвирна.

— Не подозирах, че е толкова голям! Много по-голям е от стария магазин, нали?

— Три пъти. Сега имаме и мъжко облекло, ризи и вратовръзки. А също и подаръци, както и бижута — стоки, които не предлагахме по-рано. О, в добавка имаме и фино спално бельо, покривки за маса, все вносни и ръчно изработени. Магазинът е много луксозен.

Възрастният човек кимна:

— Да, явно наоколо има хора с доста пари.

— Има. По-рано богатите пътуваха много, за да си купят разни неща. Сега не се налага да го правят, поне не толкова често — скромно заяви Адам.

Бланш кимна:

— Притежава известна елегантност. Изглежда по-добре от „Прентам“ в Париж.

— О, мислех, че си от Виена — обади се Ема.

— Така е, но минах през Париж, когато емигрирах. Всъщност останах там седмица. Невероятно е колко неща може да види човек за една седмица.

— Ема е живяла там цял семестър — каза Адам, — посещавала е уроци по пиано.

— О, колко интересно.

— Тя има диплома за преподавател. Води курс в университета тук, а освен това дава и уроци вкъщи.

— О! — възкликна само Бланш.

Адам отново изпита леко раздразнение. Нямаше намерение да прави сравнение между двете и да я унижава.

— Е, пристигнахме — обяви той, когато спря колата пред мрачната и огромна къща на Сабин. — Дано да сте гладни. Лелята на Ема предлага обилно угощение.

Така си беше. Имаше храна поне за дузина гости, при това все изискани блюда. Седнала начело на масата, Сабин бе великодушна и мила в ролята на домакиня за бедния бакалин и горката имигрантка, които гостуваха във величествения й дом. След толкова време Адам добре можеше да отгатне чувствата й, макар тя самата да не ги осъзнаваше.

— Роклята ти е много красива — обърна се Сабин към Бланш.

Роклята, както и жената, която я носеше, бе доста вталена. От черен плат, с тънко бяло райе, тя бе пристегната силно в талията. На главата й имаше тюрбан, обшит с кожена лента.

— Много ефектна и доста необичайна. Страшно ми харесва и шапката — допълни Ема.

— Благодаря. Сама си ги уших. Кожата беше останала при шивача от едно палто, което трябваше да преправи.

— Прекрасни са, Бланш. Наистина са много красиви.

— Е, за теб — пианото, за мен — иглата и конеца.

— Точно сега ми се ще и аз да можех да се оправям с иглата и конеца. Другия месец ще има голям прием по случай откриването на новия магазин, а аз нямам какво да облека.

— И бездруго не бива да ходиш — твърдо заяви Сабин. — Не е прилично в твоето положение.

— Позволи ми да не се съглася с теб, скъпа лельо — възрази Адам. — В днешно време повечето хора не смятат така. А и Ема може лесно да се прикрие с по-широка пола.

— Мъже! — възкликна Сабин. — Какво ли разбират? Знаеш ли, че жените не са носили кринолини от времето на Гражданската война?

Баща му се засмя. Разговорът го забавляваше. Отдавна не бе присъствал на разговор, който да не е помрачен от тъга и мрачни мисли.

Бланш попита Ема дали има рокля, която би искала да носи, ако може да се побере в нея.

— Да, имам няколко в пъстри тонове и една в черно с апликации от сиво и бяло.

— Можем да използваме черната — категорично отсече Бланш, — да изрежем цялата предна част и да я покрием с малки воланчета. Тесни и много дискретни, падащи едно върху друго. Така биха прикривали фигурата според мен, а и ще се получи много красива рокля. Може да се използва бледосиньо.

Ема обмисли идеята и отвърна, че й се струва чудесна.

— Само че — обясни тя — не мога да се сетя за достатъчно сръчна шивачка, която да я направи. Прекалено напомня за парижката мода.

— Аз мога — предложи Бланш.

— Но ти няма да останеш достатъчно дълго, за да я завършиш.

— Ще отнеме една седмица. Не, по-скоро две. Но нямам нищо против да остана и да я ушия, ако искаш.

— Бланш! — предупредително се обади Саймън. — Казах пет дни, забрави ли? Имам задължения у дома.

— Мога да сменя билета си, татко. Ти се прибери без мен, а аз ще се върна след седмица. Как ти се струва този план?

Саймън се намръщи.

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се. От няколко месеца не съм се занимавала сериозно с нищо. Просто окайвам съдбата си, откакто… Сега ми се иска да направя нещо, което да разсее мислите ми.

— Ти си направо невероятна! — извика Ема.

— Е, щом всички са съгласни, добре. И аз съм доволен — каза Саймън.

Адам се зарадва, като видя по-бодро изражение върху лицето на баща си. Приятната атмосфера, бъбренето на жените и усещането за семеен уют — все неща, които много отдавна липсваха в живота на стареца — явно предизвикваха радостта му.

Наистина бе много мило от страна на Бланш да предложи подобно нещо и Адам се разкая, че я е преценил погрешно.

Пламъчетата на свещите, които горяха по масите, се отразяваха в стъкления покрив. На малък подиум в единия край на дългото помещение имаше струнен квартет, чиято музика се смесваше с приглушените разговори на гостите.

— Също като на сватбата ни — каза Адам.

Ема сияеше, цялата порозовяла от възторг от чудесната вечер. Той я разбираше напълно. За него чувството бе дори и по-силно. Това бе началото на сериозно начинание, в което той, Адам Арнинг, вече имаше някаква власт, а вероятно скоро щеше да има и повече авторитет. Освен това бе редом с единствената жена, която някога бе обичал, която също го обичаше и носеше детето му. Беше пил съвсем малко, но вече се чувстваше опиянен от магията на мига.

Когато музиката заглъхна, настъпи време за поредната реч. Един от възрастните членове на борда на новата корпорация се изправи да говори от името на Сабин, защото тя категорично бе отклонила подобна чест. Адам тайничко си каза, че членовете на борда сигурно са били ужасени, че тя може и да приеме поканата.

Би дал много, за да разгадае мислите й, когато погледна към нея. Тя също бе изминала дълъг път, много по-трънлив от неговия. Седнала между Ема и Бланш, старата дама изглеждаше направо величествено в тъмната си сатенена рокля. За пръв път не бе обкичена с бижута и Адам се запита дали по съвет на Бланш тя бе излязла от дома си само с едно перлено колие, перлена гривна и диамантен пръстен.

Самата Бланш сякаш бе слязла направо от корицата на модно списание. Ема й бе дала назаем рокля от рубинено кадифе, която й бе прекалено къса, но Бланш с „вълшебната си игла“, както я наричаше Ема, бе добавила подходящ шлейф, който стигаше до земята. Обзе го съчувствие, докато гледаше как Бланш се усмихва и кима любезно, заслушана в думите на оратора. Тя би трябвало да носи детето на Джон…

Ораторът изреждаше имена, отдавайки заслужена чест на новите служители в новия магазин. Усмихнати, мъжете се изправяха на местата си, редом с тях ставаха и жените им. Грациозно и без да се смути от всеобщите аплодисменти, Ема се изправи до Адам с цялото си очарование.

Джонатан Арнинг се роди у дома. В слънчевата спалня на горния етаж Ема, облегната на куп възглавници и заобиколена от цветя и кутии с екстравагантни бебешки дрешки, внимателно разглеждаше ушичките му, миглите и пръстчетата на крачетата му. Бебето вече бе на една седмица, а тя продължаваше да се удивлява на това истинско чудо.

— Не е ли прекрасен, Адам? Знам, че всяка майка казва така за своето бебе, но наистина вярвам, че той е специален. Някои бебета изглеждат целите набръчкани и червени, нали знаеш, но той не е такъв. Наистина можеш да различиш чертите му.

— И колко новородени си виждала през живота си? — засмя се Адам.

— Честно казано, нито едно — отвърна тя и двамата се засмяха, макар в очите им да напираха сълзи от щастие.

„Но как, как може една жена да вземе подобно крехко създание, да го увие като вързоп и да го остави на нечий праг? Що за човешко същество е била тя?“, измъчваше се мислено Ема. Нима сърцето й не се е разбило от такава постъпка?

Но както й бе казвал по-рано Адам, никой не знаеше дали сърцето й не е било разбито. Според Ема, той сигурно си спомняше как някога от брат си бе разбрал за пръв път, че е копеле.

Ема хвана ръката му, отпусната на одеялото — неговата топла ръка с очертани сини вени и силни пръсти, които можеха да бъдат толкова нежни. Вдигна я към устните си и я целуна.

„Това ми стига!“, каза си тя. Пред очите им бе тяхното желано дете, техният Джонатан, когото сигурно щяха да наричат Джон. Имаше такива хубави сини очи! Докторът й бе казал, че цветът им често се променя след раждането. Надяваше се детето да прилича на Адам или дори на брат му, онзи, който бе загинал във войната… тя се постара да не мисли за другия.

— По-добре да сляза долу — каза Адам. — Бланш ще се отбие с нов подарък от Сабин, която още не се е оправила от настинката.

— Нов подарък! Това бебе вече има достатъчно дрехи, за да напълни целия щанд с детски стоки на „Кейс-Арнинг“. Бланш скоро си заминава, нали?

— След два дни. Чакаше раждането на бебето, за да може да разкаже всичко на татко. А и предполагам, че й харесва у Сабин, където навярно се чувства като в луксозен хотел.

— Сигурно е така. Горката Бланш, имала е тежък живот. Ужасно съжалявам за нея и ми се иска Сабин да престане да повтаря как тя има по-голям късмет от хиляди млади вдовици с деца, които живеят в бомбардираните села отвъд океана.

— Леля ти май не я харесва особено.

— Нали знаеш каква е Сабин с нейните чудатости. Може да се държи много мило с хората — и наистина е мила с Бланш, — без да ги харесва истински. Според нея Бланш прекалено се подмазва на баща ти и се грижи за него, горкия човек, и той я харесва. Толкова й е благодарен, че би й дал и ризата от гърба си, по думите на Сабин.

— Е, понеже той няма кой знае какво, освен няколко ризи, стария магазин и овехтялата къща, тя направо си губи времето. Но истината е, че не вярвам в преценката на Сабин. Пак е изпаднала в едно от нейните настроения и е кисела и раздразнителна, както някога. Да кажа ли на Бланш да се качи при теб, когато дойде?

— Не, спи ми се. Сложи бебето в креватчето му, докато подремна малко.

Боядисаната в бяло и зелено всекидневна бе пълна с цветя, които още не бяха съвсем увехнали, изпратени от многобройните им приятели — от семейство Лорънс до семейство Райли, както и от съседите им от другата страна на улицата. В единия ъгъл имаше куп подаръци — тепърва трябваше да бъдат отворени и да се изпратят благодарствени писма, — цяла камара пакети с пъстри панделки, в които имаше бебешки дрешки и играчки.

— Това е часовник за детската стая, на който Сабин просто не можа да устои. Моят подарък още не е изработен. Ще започна да го правя веднага щом се прибера у дома. Ще бъде пъстро одеялце с герои от различни приказки.

— На мен ми звучи като сложна задача.

— Така е. Но поне ще запълвам самотните си нощи. Често се разхождам до края на улицата и правя компания на баща ти. Той е добър човек, какъвто беше и баща ми…

Откъм кухнята, в която шетаха Риа и една нейна приятелка, дошла да й помогне в разчистването, долетя шумно дрънчене на съдове, последвано от тишина. Бланш бе свела глава и разглеждаше ноктите си.

— Ти си млада — внимателно каза Адам. — Животът ти ще започне отначало.

Тя въздъхна.

— Предполагам. Но е трудно да се забрави човек като Джонатан.

— Винаги ще остане в мислите ми, до края на живота ми.

— Все си спомням онази вечер, когато седяхме заедно в павилиона, гледахме океана и говорехме за бъдещето. Изобщо не бих могла да си представя какво ще ми донесе то.

На това нямаше какво да се отговори и Адам просто замълча. Какво друго да й каже, освен да повтори: „Животът ти ще започне отначало“. Изпълни го силно съчувствие. Трудно бе за когото и да било да остане сам на света, но за една жена бе особено тежко.

— Какво гледаш? — попита го Бланш. — Косата ми ли? Видях снимка на Айрин Касъл, танцьорката на танго, с късо подстригана коса. Оттам ми хрумна идеята. Скоро всички ще последват модата. Одобряваш ли този стил?

— Всъщност не бях забелязал — отвърна сепнато той.

— На никого не му прави особено впечатление, понеже моята коса е прекалено къдрава. Прилича на шапка, когато е късо подстригана.

Тя се засмя звънко. Адам забеляза колко е нервна. А разговорът пък притесняваше него самия.

— Ема вероятно никога не би отрязала прекрасната си коса — продължи Бланш.

— Надявам се да не го направи — рече той.

— Великолепна е. И тя самата е чудесна. И музиката й е чудесна — Бланш говореше безизразно, но въпреки това… на Адам му се стори, че долавя тъга в думите й.

— Да, вярно е. Когато задната врата е отворена, често можеш да я чуеш на двора. Съседите понякога излизат специално, за да я послушат.

Скоро щеше да се стъмни и вече му се искаше Бланш да тръгне към дома на Сабин.

— Кажи ми, как така изобщо не спомена за нея пред Джон и мен, когато се срещнахме?

— О, обяснението е много просто. Джон заминаваше отвъд океана и беше ваш ред да сте център на вниманието, а не наш.

— Е, сега е ваш ред, с нова къща, новородено бебе и съвсем нов бизнес. Прекрасно!

— Благодарен съм за всичко.

— Магазинът е наистина забележителен. В деня след откриването му Сабин ме разведе наоколо. Макар все още да не бяхте заредили всички стоки, ми направи впечатление големият потенциал на мястото. Пътеките между щандовете са широки, хората имат пространство, в което да разглеждат, имате красиви секции за различните видове стока, пробните са просторни — да, магазинът е на нивото на тези в Ню Йорк и Париж.

— Говориш като опитен управител — отбеляза Адам.

— Не, просто съм опитен наблюдател. Много обичам дрехите.

— Е, ти определено спаси кожата — всъщност цялото тяло — на Ема. Тя нарича онези сини воланчета „гениално хрумване“.

— О, те са относително прост елемент. Харесва ли ти костюмът, с който съм днес? Или не си го забелязал? Сигурно не си.

Когато тя се изправи, Адам осъзна, че всъщност, въпреки налегналите го грижи, е забелязал колко елегантна е Бланш, облечена в мека розова вълна.

— Дългите и тесни поли са отживелица в Париж. Догодина и тук няма да се носят. Полите ще са по-къси и ще откриват глезените. Пакен и Ланвин вече налагат нов, източен силует. Никакви корсети и банели. Тук винаги изоставаме поне с година, както знаеш.

Развеселен от авторитетния й тон, Адам попита откъде получава подобна информация.

— Има много френски списания, за които човек може да се абонира. Копирам доста неща оттам.

— Можеш ли да го направиш, без да имаш модела?

— Лесно е да се досетиш как се прави. Не е никак сложно. Може би няма да се получи точно като оригинала, но със сигурност се постига същият ефект.

След кратко мълчание тя продължи:

— Сабин ме заведе на разходка из близките хълмове, където е голф клубът. Там горе има много богати хора. Откъде си купуват дрехи жените им?

— Много неща си купуват от нас. Ако искат по-специален тоалет, си купуват плат и го дават на шивачката си да го ушие.

— Шивачките ходят по домовете?

След като Адам кимна, тя се замисли няколко минути и после бавно обясни, че има по-добра идея:

— Защо не наемете собствени шивачки, които да работят на заплата в магазина? Сигурна съм, че много от тях ще изявят желание да си спестят обикалянето от врата до врата. Ще имат прилично работно място и доход, на който да разчитат и какъвто им липсва в момента. В магазина ви ще влизат още повече жени, които ще се изкушават да си купят от изложените стоки — обувки, шалове и какво ли още не, за да подхождат на роклите им. Не съм ли права? Как мислиш?

Адам си мислеше, че идеята никак не е лоша. Тази жена имаше трезво отношение към бизнеса. Освен това приличаше на човек, на когото може да се разчита. Спомни си първото си впечатление от нея, когато си бе казал, че ще е добра съпруга на Джонатан, който не бе особено практичен човек. А дали би се съгласила да остане и да ръководи тези шивачки? Може би щеше да остане. Пък и на него нямаше да му навреди да представи такава свежа идея съвсем скоро след повишението си.

Загледа се в Бланш, която прекосяваше стаята, за да вземе пелерината си, подхождаща на розовото й сако. Наистина бе доста привлекателна — не точно красива, но все пак изглеждаше много по-добре, отколкото си я спомняше. Не бе от жените, които биха привлекли вниманието му — по времето, преди да се обвърже с Ема, разбира се, — но щеше да е чудесно допълнение към „Кейс-Арнинг“.

— Хрумването ти е интересно — подхвана той. — Но ще трябва да го обсъдя с шефовете си.

— Естествено.

— Ако идеята им допадне, ти би ли приела лично да организираш новия отдел? Без никакви обещания естествено.

— Наясно съм. Нямам нищо против да остана още малко, например няколко седмици, докато вземете решение — Бланш се усмихна. — На Сабин й е приятна моята компания.

„Не е вярно“, помисли си Адам, но не го каза на глас. Вместо това отвърна:

— Ще изкарам колата.

— Недей. Не е далеч, а и аз обичам да се разхождам.

За малко той остана до вратата, загледан след нея. Наистина не я харесваше или по-скоро не й се доверяваше напълно. Защо не можеше да й се довери? Не беше сторила нищо лошо. А животът я бе смазал. Трябваше да изпитва единствено съчувствие към тази жена.

Шестнадесета глава

След подписването на мирния договор и няколко месеца на несигурност и застой икономиката, подхранвана от петрола и животновъдството, започна да процъфтява и следващите няколко години бе във възход.

Това можеше ясно да се види по щандовете на „Кейс-Арнинг“, където бяха изложени вносни ризи от Англия, шапки от Каролина Ребу, френски парфюми и стотици други луксозни артикули. Макар кабинетът на Адам, три пъти по-голям и великолепен от предишния му, да се намираше в административната част на третия етаж, той все още прекарваше доста време по търговските площи, за да следи бизнеса. Познаваше стоките, продавачите, а и много от клиентите.

— Като се сетя какво беше това място в деня, когато се срещнахме с теб, направо ми се струва нереално — каза Райли. — Цялата му бъркотия, виковете, приказките за затваряне? Сякаш е било сън.

Двамата стояха пред обувния отдел, за който сега отговаряше Райли и несъмнено печелеше повече, отколкото някога бе мечтал.

— Радвам се, че мислиш така — отвърна Адам.

Не търсеше признание за заслугите си, макар да съзнаваше, че голяма част от резултатите са негово постижение. Онази продавачка, която работеше в магазина от години и все се тревожеше, че синовете й стоят сами у дома, както и онази неомъжена жена зад щанда с ръкавиците, която се притесняваше за хиляди неща, за които мислеха самотните жени, вече бяха получили солидно увеличение на заплатите си и сега се чувстваха много по-сигурни, отколкото когато и да било преди.

— Тази Мадам Бланш продължава да привлича все нови клиенти — отбеляза Райли. — Наистина направи магазина ни известен сред много широки кръгове, нали? „Мадам Бланш“ — звучи странно, не мислиш ли?

— Жените харесват всичко, което звучи на френски.

— Така изглежда. Човек трябва да стане съвсем рано призори, ако иска да я изпревари. Тази жена има енергия и жизненост за трима.

Вярно беше.

— Не е само енергия — каза Адам. — Тя е творец. Дрехите са вид изкуство. Някои жени живеят заради тях. Моята жена не е такава, но много други са.

— Твоята жена е красива като кукла. Винаги е била такава, още когато бе малко по-висока от истинските кукли. О, виж! Погледни тази ниша! Що за щура шапка е това? Прилича на гърне.

— Нарича се клош. Означава „камбанка“ на френски.

До нея имаше снимка на жена, носеща подобна шапка, придружена от картичка, надписана с наклонения по европейски маниер почерк на Бланш:

„Така ще изглеждат всички много скоро.“

— Умна жена е Мадам Бланш — заяви Райли. — Отначало не знаех какво да си мисля за нея, но вече успя да спечели уважението ми. А когато човек я опознае, започва да разбира колко е красива посвоему. Не си ли съгласен?

Адам, който имаше куп грижи на главата си, съвсем нямаше настроение да се впуска в някой от обичайните за Райли дълги разговори на маловажни теми. Каза му, че бърза да се върне у дома, което бе самата истина.

Ема бе засадила розови храсти. Адам се чудеше защо ги наричат „розови“, след като цъфтяха в лилаво през пролетта, а през есента листата им пожълтяваха. Трябваше да я попита. Тя бе от хората, които изпитваха наслада от простички неща като тези розови храсти или гарденията, цъфтяща на прозореца в трапезарията, или царевичните кифлички с ягодово сладко, които той обичаше да похапва със сутрешното си кафе.

На двора бавачката наглеждаше Джеймс в бебешката му количка; на седем месеца той вече можеше да седи и се забавляваше с една шумна дрънкалка в ръка. Джонатан, вече тригодишен — както винаги възкликваха хората, „как лети времето!“ — тичаше наоколо със съседското четиригодишно хлапе. Той беше високо дете, по-висок от по-голямото си другарче, доволно отбеляза Адам. Дълбоко в подсъзнанието му дебнеше страхът, който никога не бе споделял с някого, особено с Ема, че чудатите гени — онези, в резултат на които се бе появил Лео — може отново да се появят в неговите деца.

Откъм далечния край на коридора долиташе тиха мелодия на пиано, най-напред пресеклива и неуверена, а после същата фраза, повторена, както трябва да звучи. Ема даваше урок.

На кухненския плот имаше супник с любимата й рибена супа, която напоследък приготвяше без вино, за да може и Джонатан да хапва от нея. Наблизо стоеше и чаша с истинско вино, което Адам можеше да добави към своята порция, ако иска. Макар тя винаги да казваше, че гозбата не е същата, ако виното не е било добавено в самото начало.

Адам се питаше откъде жена му намира сили и да готви, след като даваше уроци вкъщи, водеше музикални курсове два пъти седмично в университета, а освен това се упражняваше поне по един час всекидневно, за да усъвършенства собствените си умения. Трябваше й помощница. Така казваше Сабин и имаше право.

Но къщата бе прекалено малка, за да побере още един обитател. Веднага щом изплатеше докрай заема си към банката на господин Шипър, Адам възнамеряваше да премести семейството си другаде. Някое от онези имения на хълма, близо до голф клуба, щеше да е чудесно за целта, макар че членовете на клуба никога не биха приели роднини на Ротхирш! Адам се усмихна леко. Той не играеше голф и нямаше никакво желание да се научи.

В малкия си кабинет, заобиколен отвсякъде с книги, които винаги бе обичал, той седна до бюрото си и започна да пише писмото, което отдавна трябваше да е изпратил.

„Скъпи татко,

Благодаря ти, че си спомни за годишнината от сватбата ни. Много ни хареса красивият албум, подвързан с кожа, с всички тези снимки на нас като момчета по шорти и черни памучни чорапи до коленете. Често си мисля, че трябва да сме благодарни на изминалото време, което ни помага да се примирим с мъката си, така че сега мога да погледна снимка на Джонатан.

Значи си бил изненадан, когато съседите са ти показали нашата реклама във «Фойбълс». Трябва да си призная, че това е дело на Бланш, а не мое. И аз съм пускал реклами, но никога двойна страница, която струва цяло състояние. Но тя казва, че по този начин ще спечелим национална популярност и че скоро «Кейс-Арнинг» ще има собствено модно шоу в Ню Йорк.

Помниш как всички съжалявахме Бланш. Ема се кълне, че някой ден тя ще направи кариера като тази на Шанел. Ако не знаеш коя е Шанел, нека ти кажа, че е много известна.

Нали си спомняш как Сабин все се хвалеше, че Ема ще стане прочута изпълнителка? Е, Ема не иска да бъде такава! Тя е много щастлива с музиката си и с грижите за прекрасните ни момчета.

Кога ще дойдеш да ни видиш? Непрекъснато те каним. И моля те, предай на Лео, че наистина искаме да видим и него.

С обич:

Адам“

Децата бяха заспали и в къщата настана пълна тишина, когато последните ноти от сонатата на Шопен заглъхнаха в нощта.

— Малко мъже — отбеляза Адам — могат да завършат деня си с любимото си музикално произведение.

— Освен ако не слушат радио.

— Няма място за сравнение! Хайде да се качваме горе и да си лягаме. Вече цял час си мисля за това.

Когато се качиха в спалнята, Ема отвори вратата на дрешника и извади рокля, прибрана в специална предпазна торба.

— Най-напред искам да погледнеш нещо. Днес я купих от магазина.

Беше вечерна рокля от бледозелено кадифе. Тясна диагонална платка от по-тъмнозелено изпъкваше върху полата, а корсажът бе доста изрязан и разкриваше голите й рамене и ръце.

— За бала на губернатора. Харесва ли ти?

— И още как. Цветът прекрасно се съчетава с косата ти.

— Бланш е невероятна, нали? Всеки път улучва съвсем точно. Не съм я питала, но дали и тя е поканена?

— Не, поканени са само известни личности, политици и хора от бизнеса, които са спонсорирали неговата партия. Знаеш как е.

— Вероятно се чувства пренебрегната. Може и да греша, но днес ми се стори малко хладна с мен.

Адам сви рамене.

— Каква причина би могло да има?

— Питах се дали не е самотна, откакто се премести в малкия си апартамент. Но Сабин ми се смее, щом го споделя с нея. Според леля, Бланш може да има всеки мъж, когото пожелае и когато го пожелае.

— Е, сега определено има възможност да завърже повече контакти, отколкото когато живееше у леля ти.

— Мислех, че ти не я намираш за привлекателна.

— Може би е хубава по свой начин. Просто не е мой тип. Прибери тази рокля обратно в дрешника, моля те, и ела тук.

Сребрист лунен лъч се промъкваше през наклонените летвички на щорите и в мрака върху бедрата и гърдите на Ема се очертаваха широки райета. Благоуханието на ложето им не бе от парфюм, а от естествения аромат на устните й, на косите й. Адам лежеше до нея, притискаше я към себе си и не я пусна от прегръдките си, докато и двамата не потънаха в сън.

Седемнадесета глава

Страната със сигурност и друг път бе имала периоди на благоденствие, но никога както през хиляда деветстотин двадесет и осма година. Човек не можеше да не се запита дали първокласни акции като тези на „Стандард Ойл“ и „Дженерал Електрик“ ще продължат да се качват вечно. Цените на недвижимите имоти също се вдигнаха до небесата и не бе останала улица в града или в околностите, където някой да не строи или да не ремонтира нещо.

Адам разчиташе само на инвестиции в собствената си компания, където все пак имаше някакъв контрол или поне знаеше как се развиват делата им. След като бе върнал заема си към Шипър, вече не дължеше никому нищо. От Източния бряг баща му пишеше:

„Няма да повярваш какво се случва с цените на недвижимите имоти тук. Направиха първокласен път от предградията към центъра и сега магазинът ми се намира на кръстовище, редом с бензиностанция, аптека и магазин на «Уулуърт». Никога не съм си представял, че една бакалия може да се разрасне толкова. Направих подобрения и осъвремених сградата отвън и отвътре. Наех двама служители и ги облякох в бели сака, за да обслужват изисканите ми клиенти от предградията. Лео води счетоводството, ходи до банката и до брокера за акциите ни и този път се справя отлично. Адам, ще се изненадаш, но наистина върши чудесна работа. Записал се е на курсове в новия държавен колеж, зает е денем и нощем и почти не го виждам, така че дори нямаме време да се скараме.“

Адам имаше известни колебания относно ръководните качества на Лео, но се надяваше баща му да е прав.

Винаги щеше да помага на роднините си, когато имат нужда. Но и тук имаше достатъчно хора, които разчитаха на него.

Ема беше бременна с третото им дете. Малката им къща бе претъпкана с хора и с вещите им — детски креватчета, колички и люлки, велосипеди, книги и роял — освен това разполагаха само с един гараж, а семейството имаше две коли. Дошло бе време за дълго отлаганото преместване.

Райли все говореше за „… истинските богаташи горе на хълма, онези, които имат ранчо, занимават се с животновъдство или с петрол. Не като парите, които изкарват лекари и адвокати, а наистина големи богатства. По-големи от това на госпожа Р.“.

Адам не се вълнуваше от хълма и обитателите му. Интересуваше го парцел от другата страна на хълма — едно равно плато с изглед към безкрайните поля, където се отглеждаше царевица и жито и пасяха крави. Там далечният хоризонт бе синьо-сивкав като този край океана. Спокойствието бе пълно.

Полуизгорелите руини на стара фермерска къща все още стояха, както и величествените брястове, които и някога бяха хвърляли прохладна сянка над дома.

— Приличат ми на зелени вази — сподели Ема.

Новата къща можеше да се построи върху старите основи; щеше да е с гръб към града и забързаното ежедневие в големия магазин. Адам и Ема стояха сред пълния покой, нарушаван единствено от птичите песни и шумоленето на вятъра, и си представяха бъдещия си дом.

Архитектът им определено се изненада, когато му обясниха в най-общи линии какво искат. Не ги интересуваха величествените и показни къщи на хората, които Райли наричаше „истински богаташи“. Искаха съвсем обикновена къща, почти като най-старите домове в града, но по-просторна, за да има място за всичко, което те и децата им притежаваха и обичаха да правят, както и стаи за баща му, ако някога решеше да им погостува.

Архитектът се усмихна:

— Фермерска къща значи?

— Не точно — отвърна Ема. — Искаме удобно жилище, но съвсем не някое от онези ужасно показни творения, които понякога виждаме. Знаете какво имам предвид.

Адам също знаеше. Тя имаше предвид нещо, което да не прилича на къщата на леля й Сабин.

Разгледаха куп списания, откъдето изрязаха снимки на бебешки и детски стаи, както и тераса с подвижен покрив, който да се използва, когато вали. В кухнята трябваше да има един от новите модерни хладилници, а в антрето — телефонен апарат. Ема се погрижи музикалната стая да е максимално отдалечена от стаите на момчетата. Адам имаше смътна идея за голяма бяла стая, докато не осъзна, че някъде в подсъзнанието си все още пази спомена за белия салон на господин Шипър.

Бавно и сигурно къщата доби форма. Най-напред — в мислите им, после — на чертеж, и накрая, в същия ден, в който Ема роди третото им момче, булдозерите започнаха да копаят на мястото.

На сутринта след празненството по случай настаняването в новата къща Адам седна на бюрото си и написа на баща си:

„Скъпи татко,

Вчера беше празненството в новия ни дом. Искам да те уверя, че всичко, дори и времето, беше идеално. Нито Ема, нито аз искахме голямо тържество, но просто така се получи. Дойдоха най-различни хора — шефовете ми от компанията, стари познати като Райли, с когото се запозна в магазина, и цял куп приятели.

Ти липсваше на всички ни. Знам, че не съм идвал на изток от две години, и много съжалявам, но честно казано, дните са прекалено кратки за всичко, което трябва да свърша в работата, а сега и с бебето, преместването и настаняването в новата къща… нямам и една свободна минута.

Радвам се, че отношенията ви с Лео са добри и че той е зает с работа, понеже това му се отразява добре? Ема също се присъединява към поканата ми да ни гостувате. Къщата много ще ви хареса, а имаме и прекрасни стаи, които очакват само вас.

Все ме питаш за Сабин и Бланш. Сабин е все същата щедра жена. Непрекъснато се чуди какво още да направи за нас. Но мисля, че не се чувства съвсем добре, защото напоследък често е в лошо настроение. Разбира се, тя е доста възрастна.

Бланш все така преуспява, както вече ти разказах. Макар да работим в една и съща компания, рядко я виждам. Изпрати ни много хубав подарък за новия дом, но не дойде на празненството. Не я виним, понеже вероятно е имала среща. Наистина би трябвало вече да си намери съпруг!

И най-хубавото за накрая. Момчетата ни са чудесни. Точно сега Ема решава задачи по математика за пети клас с Джон, а Джеймс си играе на пода до мен. Малкият ни Анди спи. Казах ли ти, че има коса като на Ема? Какво разхищение за едно момче! Още не е пораснала много, но Ема вече се страхува от деня, в който ще трябва да я подстриже.

Струва ми се невероятно, че сме женени повече от единадесет години. Предполагам, че времето лети по-бързо, когато човек е щастлив като нас. Пиши ми скоро.

С обич:

Адам“

Осемнадесета глава

Когато изпаднеше в мрачно настроение, Сабин често цитираше Библията, особено предупреждението за седемте добри и седемте лоши години.

— Това не се отнася само за реколтата или общото благоденствие, да знаете. А за живота въобще, за всичко, което може да се случи на човек, за здравето, за духа — за всичко.

Именно за тези думи се сети Адам в онази сутрин, когато Риа се обади, за да каже, че госпожа Р. е зле.

— Чух я към три часа сутринта. Падна в коридора пред вратата на стаята си и аз й помогнах да се върне в леглото. Исках да извикам лекар или линейка, но тя не ми позволи. Развика ми се. Дори не ми даваше да ви се обадя, но Руди настоя да го направя. Затова сега съм на долния етаж, откъдето не може да ме чуе.

— Идваме веднага — каза Адам.

Облечена в сатенен халат, Сабин седеше в леглото си, когато пристигнаха в дома й. Тъкмо закусваше и се подразни от посещението им.

— Толкова шум за нищо! Подхлъзнах се в коридора, понеже кашлях ужасно и не гледах къде стъпвам. Но Риа винаги е била мрънкало. Ами да, веднъж, когато ти беше на шест годинки, Ема, помня, че тя…

Ема я прекъсна:

— Имаш ли температура?

— Откъде да знам? Никога не си я меря.

— А би трябвало. Къде е термометърът?

— Нямам. О, вървете си у дома. Благодаря ви, че наминахте, но наистина си вървете.

Въпреки това, те извикаха лекар и от него разбраха, че Сабин просто е настинала и както се очаква, има температура и възпалено гърло.

След като получи обичайното лечение и състоянието й се подобри, тя ги повика в дома си. Макар и все още в леглото, бе все така многословна.

— Помолих и двама ви да дойдете тази вечер, защото искам да си уредя нещата. Време е. Не желая никакви недоразумения, след като си отида.

— Никъде няма да ходиш — започна Ема, но Сабин я прекъсна.

— Не ставай глупава. Нямам предвид веднага. Здрава съм като кон, но на моята възраст е добре човек да гледа напред. Първо, става дума за тази къща. Бяхте много внимателни и пазехте мнението си за себе си, но едва ли вярвате, че аз не съм наясно какво мислите за дома ми, нали? Искам да я дадете за временно убежище на деца, които си нямат дом или са избягали от дома. Разбирате ли? — попита Сабин, без да поглежда към Ема.

— Разбирам — тихо отвърна тя.

— След това идва твой ред, Адам. Ако нещо се случи с теб, а аз се моля всеки ден това да не стане, защото ти направи моята Ема толкова щастлива, помолила съм Спенсър Лорънс да се погрижи за нея и децата.

— Скъпа лельо — възмути се Ема, — дано ни пази Господ да не загубя Адам, но и аз бих могла да се грижа за децата също толкова добре, колкото и той, ако изгуби мен. А и Лорънс е толкова… твърд като камък.

— Но солиден — защити го Адам. — Ако човек има нужда от опора, той не би се огънал.

— Не спорете! — гласът на Сабин прозвуча рязко. — Никакви възражения за нищо, Ема, защото вече съм взела решение. Сега следващият въпрос. По-голямата част от собствеността ми, разбира се, са акции в компанията. Но имам също и държавни облигации, понеже никога не съм вярвала на стоковата борса, въпреки съветите на Тео Браун. Проклет мошеник, такъв се оказа той.

Сабин никога не ругаеше, така че последните й думи ги изненадаха.

— Оставила съм голям дял — почти една четвърт от всичко, на теб, Адам, защото ти имам пълно доверие, и защото животът ти не е бил лек, след като единият ти брат загина, а другият е толкова мрачен и негоден за нищо. Останалото е за Ема, освен една доста прилична сума за всяко от децата. Трябва да получат най-доброто образование, но също да бъдат щедри и пестеливи и да ценят всеки спечелен долар. Преди всичко не бива да бъдат разглезени.

Видимо развълнувана от тези думи и усещането за наближаващия край, сякаш гръмкият глас на леля й идваше от отвъдното, Ема се опита да разведри атмосферата.

— Разглезени ли? — извика тя. — И това го казваш ти? А кой ги отрупва с играчки, книги и дрехи, достатъчни за цяла армия хлапета?

— Не съм свършила — продължи Сабин, като че ли изобщо не бе чула племенницата си. — Имаш нужда от помощ в дома си с тези три деца и уроците, които даваш. Затова помолих Руди и Риа да дойдат при вас и да бъдат за вас това, което бяха и за мен през всички тези години.

— О, нали не говориш сериозно? — възкликна Ема. — Защо?

— Те може да имат собствени планове — внимателно изтъкна Адам.

— Нямат. Те ви обичат и харесват къщата ви. Откровено казано, не знам какво намират в нея. Няма нищо особено. Дори и Райли ми го спомена последния път, когато бях в магазина. „Няма никаква украса — каза той. — Нищо декоративно или стилно. Прекалено е обикновена“.

Разговорът за щастие минаваше на по-весели теми и Адам с готовност се отзова:

— И на мен ми го казва винаги, когато ме види. Страшно се забавлявам с него, а сетне и с Арчър, който го уверява много сериозно, че не разбира абсолютно нищо от архитектура. „Къщата е построена в стар провинциален стил“, казва Арчър и разбира се, е прав.

Адам си мислеше как, ако не беше Райли, както и господин Шипър, а и Спенсър Лорънс, изобщо нямаше да живеят сега в тази къща. Или пък можеше и да живее в подобна, ако бе отишъл другаде да си потърси късмета или бе спечелил на конни надбягвания например.

— Мога да ви поуспокоя и двамата — обади се Сабин. — Има и друг, който се възхищава на вашия вкус. Бланш. Отби се вчера след работа. Казах й, че според мен не е било особено любезно от нейна страна, че не дойде на празненството ви, когато се нанесохте там.

— Много дълга памет имаш, лельо. Това беше преди година.

— Няма значение. Нямаше право. След като намери такъв шанс за себе си тук. Добри пари изкарва от бизнеса си.

— Както и за всички нас — напомни й Адам.

— Вярно е, но въпреки това не я харесвам. Никога не ми е била приятна. Не мога да кажа защо, но е така.

— Горката Бланш — обади се Ема. — Въпреки целия й успех, сигурно животът й е доста празен. Няма си Адам, Джон, Джеймс или Анди…

Адам реши да я подразни:

— Ти не би ли предпочела да обикаляш света и да изнасяш концерти?

— О, нарочно ме дразните — намеси се Сабин. — Къде е Риа? Бях я помолила да донесе кафе и шоколадов кейк. Направи го днес следобед… О, ето те и теб, Риа.

— Никой не може да си тръгне от тази къща, без да е хапнал нещо преди това — каза Риа. — Ще оставя таблата на масата до вас. Нека само да оправя най-напред възглавничките ви.

Адам бе искрено развълнуван. Въпреки всичките й капризи и избухлив нрав, в тази стара жена имаше нещо, което караше хората да се грижат за нея. Докато я гледаше, си помисли, че му напомня на светлинка, която потрепва, пламва ярко, отново потрепва и скоро ще угасне. Знаеше, че ще им липсва много.

Една седмица по-късно, под ясното априлско небе, след като и последните тържествени думи бяха изречени над гроба, тази мисъл отново го споходи.

— Ще ни липсва много — каза той на Ема, която бършеше сълзите си. — А в известен смисъл не я познавахме истински.

Спенсър Лорънс, който чу думите му, отвърна:

— А можем ли изобщо да опознаем някого истински?

През тази година лятото бе изключително красиво, с подходящо количество дъжд и слънце, така че зеленината да избуява, а на хората да им е приятно.

— Мислех си — подхвана Ема в един неделен августовски следобед, — че другото лято можем да натоварим багажа си в пикапа и да си направим екскурзия до Гран каньон и парка Йосемити. Дотогава Анди ще е достатъчно голям, за да запомни пътуването.

Адам, погълнат от вестника си, отвърна разсеяно:

— Чудесна идея. Да поговорим пак догодина по този въпрос.

— Май нещо те тревожи. Какво има?

— Честно казано, мисля, че страната ни е на ръба на страшна катастрофа и още не го знае. Виж какво пише — потупа вестника той, — акциите са стигнали най-високата си цена досега и има най-голям обем на търгуване в историята. Някакъв професор по икономика твърди, че така ще продължи вечно. Според него икономиката никога не е била толкова благоденстваща.

— Вярно е, нали? Виж само как пазаруват хората. Погледни търговците на коли. Или вземи собствения си магазин за пример.

— Акциите се окрупняват. Чувам да говорят за това. Онази нощ, по време на вечерното парти, няколко брокери се договаряха да съберат акциите си. Да вдигнат цената им много нависоко, а после да ги продават на горките нещастници, които теглят заеми, за да си купуват акции. Казвам ти, ще дойде ден на равносметка. Непременно. Онова, което се издига, винаги слиза надолу.

— Е, ти самият нямаш акции, освен в собствения си бизнес. Така че няма за какво да се притесняваш.

— Но баща ми има. При всяко обаждане по телефона ми казва с колко са се качили акциите му. Руди и Риа имат акции. Трябва да ги продадат. На всички го казвам, но те смятат, че не знам какво говоря. Виж, още през хиляда деветстотин двадесет и шеста година Хувър, който тогава бе държавен секретар, каза, че има прекалено много спекулативни сделки.

— О, денят е прекалено хубав за подобни приказки. Нека попеем — Ема се засмя и на шега започна да имитира оперно сопрано: — „Мили Боже, как валят парите!“.

Беше много забавна и мила, но точно сега Адам нямаше настроение за шеги. Стана и отиде до антрето, за да се обади на баща си.

— Как вървят нещата, татко?

— Добре, добре. Бях на плажа с новите ни съседи. Хубави хора, дружелюбни, но май беше прекалено горещо за мен. Наложи се да взема хапче нитроглицерин и да се прибера у дома. Заради жегата, предполагам.

— Не е заради жегата, а заради сърцето ти. Най-добре извикай лекаря на сутринта.

— Няма какво да направи, освен да ми даде хапчето. Но все пак ще ида да ме прегледа само за да си доволен ти.

— Има и още нещо, което ще ме направи много щастлив. Продай акциите си още утре.

— Да продам акциите! Да не си полудял? Акциите ми в „Ей Ти енд Ти“ и „Дженерал Електрик“? Та те удвоиха и утроиха цената си, откакто съм ги купил.

— На „Уолстрийт“ има прекалено много спекулативни сделки. Не ми харесва това, което чувам. Вземи си печалбата и я прибери на сигурно място.

— Лео ще си помисли, че съвсем съм откачил, ако му кажа да го направи.

— Лео да върви по дяволите. Какво изобщо е направил през живота си?

— Добре, добре, Адам. Знам, че ни мислиш доброто. Ще си помисля.

Изобщо нямаше и да го обмисли, какво остава да го направи, осъзна Адам и затвори телефона.

Настъпи октомври. По витрините на магазините се появиха тикви и скелети за Празника на Вси светии. На трапезата Джон изрецитира стихотворение, което бяха учили в училище: „Сезон на влажните мъгли и пищно изобилие“.

— Мамо, а какви са тези влажни мъгли?

— Това е английско стихотворение. В Англия вали много повече, отколкото при нас, затова… Какво има, Адам?

— Стоковата борса. Цените са спаднали рязко само през последния час от вчерашния работен ден.

— Утре пак ще се вдигнат. Искаш ли да се обзаложим на пет долара?

На другия ден — вторник, двадесет и трети, Адам даде на Ема пет долара.

— Видя ли? Права бях. Отново скочиха нагоре. Знаех си. Дори не бива да ти вземам парите. Беше прекалено лесно.

— Почакай — отвърна само той.

Същата вечер той отново се обади на баща си.

— Продавай! — развика му се. — Вече получи предупреждение.

— Защо си мислиш, че можеш да предсказваш бъдещето?

— Не мога да ти отговоря. Просто имам предчувствие. А също и здрав разум.

Докато се унасяше в сън по-късно, си призна, че имаше и известна доза егоизъм в тези обаждания. Нали именно той, а не някой друг, трябваше да се погрижи за баща си и за Лео, ако се стигнеше до най-лошото?

Най-лошото се случи на етапи. Черният четвъртък — така нарекоха после двадесет и четвърти октомври. През останалите дни от седмицата имаше известни колебания — леко покачване, после спадане. И тогава във вторник, на двадесет и девети, всичко се срина. Новината за краха се разнесе по радиото; човек можеше да чуе със собствените си уши паниката пред Стоковата борса, полицаите, които обграждаха банките, и истеричните тълпи, докато мнозина просто бяха като поразени и мълчаливо съзерцаваха собственото си разорение.

От Източния бряг баща му се вайкаше по телефона:

— Защо не те послушах? Имахме най-добрия брокер в града. Имах му доверие. Всичко беше купено срещу гаранция. Сега телефонът не спира да звъни и ни търсят гаранции, които не можем да покрием. Лео се е заключил в стаята си. Казва, че той е виновен. Иска да се самоубие.

— Няма — заяви Адам. — Успокой се, татко. Вземи нитроглицерин. Още утре се качвам на влака. Дръж се, докато пристигна.

„Не става дума само за реколти — казваше Сабин. — Отнася се за всичко, което се случва с хората, със здравето и духа им, с надеждите им. За всичко, малко или голямо“.

Нямаше никакво съмнение за това каква е била годината, която приключи с идването на Саймън и Лео в Чатахучи. През двуседмичното си пребиваване на Източния бряг Адам се бе погрижил за всичко, което можеше да уреди. Тъй като Саймън бе собственик на акциите, а единствената му друга собственост бе старата къща, налагаше се, както им обясни адвокатът, просто да прехвърлят къщата на брокера, което бе изплащане на дълга в съотношение един долар към петстотин дължими. Магазинът отдавна бе на името на Лео, така че той щеше да има малък приход от наема. Това означаваше, че все пак разполага с някакво скромно препитание, но баща му бе изгубил всичко — освен Адам.

Въпреки усилията да разведрят обстановката, настроението на събралите се в дома на Адам в онзи първи ден бе доста унило. Може би заради вида на Саймън — съсухрен и приведен, блед като платно — в мислите им витаеше смъртта. Или може би навъсеното лице на Лео, който негодуваше, че трябва да приема услуги от брат си, потискаше околните.

Но все пак лицето на възрастния човек грейна, когато видя внуците си. Прегърна здраво всяко от децата.

— Трима! Хей, Адам, явно следваш моя пример. Никакви момичета в семейството! Няма нищо, аз обичам повече момчетата — с изключение на теб, Ема, прекрасна моя, както и на теб, Бланш, също така прекрасна, а също и стара моя приятелка. Знаеш ли, Бланш, още пия редовно топло мляко, както винаги ме съветваше.

Беше очарован от стаята си.

— Собствена баня! С плочки на цветя — направо кралски покои.

— Виж каква гледка има, татко — обади се Ема. — Разбира се, сега е януари. Почакай само да дойде пролетта! О, Лео, приготвили сме също толкова хубава стая и за теб с два големи гардероба и полици за книгите ти.

— Благодаря, но няма да остана тук — беше сухият му отговор. — Мисля да си наема стая някъде в града, където сигурно има библиотека. А близо до столицата има и университет, нали?

Адам усети как го обзема гняв. Можеше да остане поне ден-два и да прояви малко любезност, преди да продължи нататък. Но пък Лео никога не се бе държал любезно.

Бланш подхвърли на Лео да си потърси апартамент в нейния квартал и му предложи да го закара с колата си.

— Можеш да останеш при мен тази вечер, а утре ще те разведа наоколо.

— Благодаря ти, Бланш. Отлична идея.

Щеше да остане у Бланш, но не и у брат си? Е, все едно. Защо ли трябваше да се преструват?

— Имам два големи куфара с книги — продължи Лео, без да се обръща специално към някого. — Щом пристигнат, ще съм благодарен, ако ги изпратите до мястото, където съм се настанил. Разбира се, ще ви уведомя за адреса веднага щом си намеря квартира. Искаш ли да тръгваме, Бланш? Аз съм готов, когато кажеш.

— Ама че особняк — възмути се Адам, след като Лео и Бланш си тръгнаха, а момчетата се качиха горе със Саймън. — Мислех, че дори и той ще покаже малко смиреност след всичко, което е причинил на баща ни. Цял живот непосилен труд и лишения, а накрая — нищо. Нищичко. Татко се е доверил на този глупак да работи с брокера, който на свой ред изобщо не се е замислял за риска, докато накрая не се обади, за да си поиска дължимото, и разбра, че не може да го получи, понеже са останали без пукната пара. Човек очаква Лео да прояви поне известна смиреност — повтори той.

— Хиляди хора са сторили същото — внимателно изтъкна Ема. — Но ти нямаше да си толкова ядосан, ако беше някой друг, а не Лео.

— Може ли да те попитам защо толкова го защитаваш?

— Защото усещам, че зад цялата тази грубост той се страхува от собствената си сянка.

След кратко мълчание Адам отвърна:

— Вероятно си права. Слушай, трябва да поговорим с Джеймс. Прошепна ми, че чичо му Лео изглеждал „ужасно смешен“.

— Ще поговоря с момчетата утре. Нека вечеряме и поседим пред камината. Татко ще се чувства неудобно да си легне на непознато място.

— Мислиш ли?

— Нямаше ли да е така и с теб, ако беше зависим от домакините и си дошъл тук, за да прекараш последните си дни?

След дълъг миг тишина Адам отвърна много сериозно:

— Толкова добре разбираш хората, Ема — после се усмихна и добави: — Дори и мен.

Върху полицата над камината стоеше красив старинен часовник от махагон между две вази с разцъфнали рози. Над тях бе окачена голяма акварелна картина на рибарски лодки, окъпани от лунната светлина. Отдолу пропукваше и пращеше огънят.

— Истински дворец — тихичко каза Саймън, докато оглеждаше стаята. — Дворец — въздъхна. — Виж само какво пропуска Лео.

Това бе втората му седмица в дома им, а той все още изпитваше някакво страхопочитание към къщата, още оплакваше изгубеното, още бе разстроен.

— Помниш ли какво ми разказваше господин Шипър за хиляда деветстотин и седма? — започна Адам. — Било е истинска катастрофа. Банките са фалирали и акциите са паднали до дъното, но страната се съвзе. И отново ще го направи, татко.

— Едва ли ще го доживея. Виж само какво става с „АТ&Т“. Бяха стигнали триста и десет пункта. Сега са сто деветдесет и три. „Дженерал Електрик“ бяха четиристотин и три. Сега са сто шестдесет у осем. „RCA“ бяха сто и четиринадесет. Сега — двадесет и шест. О, животът е пълен с тревоги. Тъкмо потръгне добре за известно време и докато се усетиш, колата се преобърнала. Всичко е една случайност, също като това, че намери това място на картата. Никога не беше чувал за него. Като нищо можеше да мръзнеш някъде в Аляска тази вечер. Трябваше само да затвориш очи и да забодеш пръста си на картата.

— Не е съвсем така — внимателно възрази Адам.

— Точно така е. Погледни горката Бланш. Един куршум, нещо по-дребно и от малкия ти пръст, а виж само какво й причини. Съсипа живота й. Между тях имаше истинска голяма любов. Опитва се да помогне на Лео, защото си мисли за Джонатан и че той би искал тя да постъпи така. Никога няма да забрави случилото се с него. Никой от нас няма да го забрави.

— Книгите на Лео пристигнаха днес — обади се Ема, — препратих ги към апартамента му. В онези каси сигурно имаше стотици томове. Какви ли са?

— Не знам — Саймън явно леко се подразни от въпроса, който сигурно често му бяха задавали. — Занимава се с тях от години, само това мога да кажа.

— Татко — подхвана Адам, — знам, че си мислиш за големия ни магазин тук и бих искал да е възможно да предложа някаква работа на Лео. Но аз съвсем не съм най-важният човек там, татко, и Лео ще трябва сам да кандидатства за работа и да се пребори за нея.

— Не се извинявай, Адам. Всичко е ясно като бял ден. Няма да го вземат. А и той не би приел работата — дори и да го молят за това.

По-късно Адам предложи преди лягане да излязат навън и да погледат звездите. На терасата Саймън вдигна очи и остана смаян.

— Това е най-обширното небе, което съм виждал. Беше една от онези нощи, огрени от безчет звезди.

Ема отбеляза, че дори и след като е прочела някои от дебелите книги по астрономия на Адам, все още не знае почти нищо за тях.

— Нищо, освен имената им, но не и какво представляват. Какво мислиш ти, татко?

Възрастният мъж се замисли, преди да отговори:

— Както се казва в Светото писание, моля се някой ден да ни бъде дадено да разберем.

Изглеждаше странно, че Сабин, толкова здрава физически, бе починала съвсем внезапно и само за десетина дни, докато баща му, който боледуваше от години, все още бе с тях и според лекаря можеше да се държи още няколко години.

Вече дори бе посвикнал с живота в къщата. Наричаше Ема „съкровище“ и повтаряше на Адам да се грижи добре за нея, защото била „една на милион“. Хвалеше удобствата на стаята си и се кълнеше, че никога не се е хранил толкова вкусно, както с гозбите на Риа. Беше влюбен във внуците си, особено в Анди, когото наричаше „червенокос разбойник“. Когато Ема имаше урок у дома, сядаше във всекидневната на отворена врата, за да се наслаждава на музиката. Щом дойде пролетта, започна да се разхожда навън и пръв откри нежните стръкчета на нарцисите, които надигаха главички към слънцето.

Дойдеха ли гости, той много се радваше, ако се качат и при него. На Адам също му бе приятно, когато Райли и Арчър идваха в неделя сутрин, когато Бланш понякога прекарваше с него вечерта си, когато изпълнителният директор на „Кейс-Арнинг“ оставаше половин час със Саймън Арнинг или когато някоя стара дама — от приятелките на Сабин, пристигаше с курабийки за бащата на Адам. Лео също го посещаваше от време на време — следобед, когато Адам не си е у дома.

Един ден всичко се промени. В една дъждовна и ветровита неделя Саймън остана в леглото си. Влизайки в стаята, Адам веднага разбра, че това е един от редките моменти, когато баща му нарушава обичайната си сдържаност и иска да поговорят.

— В най-долното чекмедже на онзи шкаф — започна Саймън — има неща, които сигурно ще искаш да запазиш. Виждал си ги всички — албумите от времето, когато и тримата бяхте малки.

Да, разбира се, че помнеше снимките, на които носеха черни памучни чорапи и големи обувки, а Лео стоеше между двамата си по-високи братя.

— Направих копие на снимката на майка ти. Може би ще искаш да направиш и други за децата си.

Последва дълго мълчание. Адам извърна очи към прозореца, където дъждът барабанеше по стъклото.

Една снимка и нищо друго. Ако я бе обичал, нямаше ли да има и още нещо? Нямаше ли да се ожени за нея — поне за да й спести срама? Колко ли пъти си бе задавал този въпрос мислено?

Баща му подхвана отново, сякаш отмяташе нещата по списък:

— Там е и дипломата на Джонатан от колежа, както и онази кутия с нещата му, които върнаха от армията: часовник, бръснарски ножчета, негова снимка с униформа сред другарите му — все неща, които си виждал. Има и една снимка на Бланш. Върни й я.

— А не трябва ли да й дам и другото?

— Не. Кръвта е по-гъста от водата. Те са за теб и твоите деца. Освен това имам и писма от братовчедите в Европа. Разбира се, никога не съм виждал тези жени. Все жените са тези, които пишат. Мъжете не намират време, нали? Но им отговарям, макар че едва си спомням как се пише на немски. Един от братовчедите почина по време на грипната епидемия през хиляда деветстотин и осемнадесета. И те преживяха трудни времена. Помоли Лео да им пише за мен, когато си отида. Мисля, че той може да пише малко на немски.

— Татко — подкани го Адам, — извика ме, за да поговорим и за Лео. Знам, че е така. Какво искаш да ми кажеш?

Саймън отново помълча, преди да му отговори:

— Ще ми се да знам какво си мисли.

— И аз бих искал същото. Той поддържа ли все още връзка с Боби Нишикава?

— Май не. Не и след като Боби се ожени и се премести да живее другаде. Струва ми се, че всички онези книги са заели мястото му.

— Кажи ми още нещо, татко. Защо той обичаше Джонатан, а мен никога не е харесвал?

Отговорът бе толкова тих и измъчен, че Адам едва го чу:

— Защото Джонатан беше слаб, а ти не си. Различен си.

— И ти ли смяташ, че Джонатан е бил слаб, татко?

— Да, в известен смисъл беше такъв. Това нямаше нищо общо с блестящия му ум. Нищо.

— Не разбирам. Аз никога не съм забелязвал слабост у него.

— Ти не го познаваше толкова. Прекалено дълго беше далеч от него и не го разбираше така добре, както аз. Ти си много силен, Адам. Решаваш проблемите. Успяваш. Мисля, че точно това не харесва у теб Лео. Както и факта, че имаш друга майка.

— Това основателна причина ли е да ме мрази? Защото вярвам, че наистина ме мрази.

— Не е основателна причина, но когато хората искат да намразят някого, си измислят причини. Омразата, Адам, е част от живота, особено между роднини. А сега съм уморен. Мисля да поспя.

Адам излезе тихичко и затвори вратата.

Явно баща им, претоварен с грижите по всекидневието и често откъснат от семейството, всъщност ги бе наблюдавал внимателно и си бе правил собствени изводи. Саймън Арнинг — психолог!

Няколко дни по-късно Саймън почина спокойно в съня си. Отначало мислеха да го погребат недалеч от мястото, където Сабин лежеше до съпруга си, когото не бе обичала. Но в крайна сметка решиха да го погребат на изток, близо до съпругата му, която бе обичал.

Съседите от целия квартал дойдоха на гробищата, заедно с равина и протестантския свещеник, които живееха в другия край на улицата.

— Той беше скромен човек — казваха всички. — Добър, скромен и обикновен. „Наистина бе добър, макар и не съвсем обикновен“, мислеше си Адам, а сърцето го болеше толкова силно, колкото не си бе представял, че е възможно.

Деветнадесета глава

Животът съвсем не бе толкова прост, колкото Адам си бе представял, че ще бъде, стига да има достатъчно пари, за да си плаща сметките. Сега той бе един от старшите вицепрезиденти на компанията — с толкова много отговорности и очи, вперени в него, че рядко се прибираше навреме у дома, за да се нахрани със семейството си. Къщата на Сабин още не бе напълно изпразнена от събираното в нея в продължение на четиридесет години и Ема не можеше да се справи сама с всичко без помощта му. Така им оставаха уикендите, в които да сортират, да продават или да раздават безплатно всякакви вещи — от масивните и тежки мебели до бижутата на Сабин, повечето от които Риа прие с голяма радост.

— Не знам защо съм толкова изморен — оплака се той един ден на Ема. Бе наблюдавал как тя учи Джонатан на тенис корта в парка на играта, която той самият никога не бе намерил време да научи. С плисираната си пола и бяла блуза, с лентата за коса, която да придържа немирните й кичури, тя приличаше на осемнадесетгодишно момиче.

— Беше тежка година — отвърна Ема, — една от лошите години, за които често споменаваше Сабин. Започна с болест и смърт и завърши с болест и смърт. Трябваше да разчистим къщата, после Джеймс си счупи ръката… сякаш нещастията нямаха край.

— Ти също изтърпя всичко това, но виж се само, кипиш от енергия!

— Да, но аз си почивам за малко през деня. Ти не можеш. Аз посядам с хубава книга в ръка или се разхождам. Ти — не. Защо не си вземеш няколко почивни дни и не заминеш някъде? Например да идеш на риба със Спенсър Лорънс.

— Не бих имал нищо против, но Дан Кейс ме помоли за услуга. Трябваше той да замине за Ню Йорк за пролетните ревюта. Нашата Мадам Бланш ще бъде сред най-изявените участници. Страхотна реклама е. Но тъй като Дан трябва да отиде на сватбата на сестра си, ме помоли аз да заема мястото му.

— Разбира се, че ще го направиш. Как би могъл да откажеш? Срещнах случайно Бланш в града онзи ден. Тя изглеждаше много въодушевена от някакви нови връзки за доставка на ирландски вълнени платове и френска коприна. Трябва да идеш, Адам. Промяната ще ти се отрази добре.

— Господи, та нали знаеш, че не разбирам абсолютно нищо от мода, Ема. Работата ми започва и свършва със сградата, фабриката и оборудването. Да не мислиш, че искам да гледам някакви кльощави жени, които дефилират с копринените си или вълнени рокли?

— Може пък да ти хареса повече, отколкото си мислиш — подразни го тя. — Днес просто си уморен и кисел.

— Добре, но проклет да съм, ако остана цяла седмица. Ще се покажа на голямото дефиле и на няколко обяда или каквото там трябва да прави Дан и после се връщам.

— Навсякъде се оглеждах за господин Кейс — подхвана Бланш по време на вечерята в хотела, — а сега откривам, че ти изпълняваш неговите задължения! Горкият Адам, знам, че изобщо не се интересуваш от мода! Дан е този, който знае всичко за модните ревюта. Дори иска да започнем със собствено ревю в магазина веднъж седмично, знаеш ли?

— Чух нещо такова. Мисля, че идеята е добра, но може би не всяка седмица. Едно събитие престава да бъде специално, ако е толкова начесто. Аз бих го направил четири пъти в годината, при смяната на сезоните. Върху червен килим, с музика, цветя, освежителни напитки и Мадам Бланш като звездата на вечерта.

— Шанел и аз!

— Защо не? Не е задължително да си французойка, за да си звезда. Между другото, каква е тази пола, с която си днес? Направи ми впечатление, когато влезе във фоайето.

Полата на черния костюм на Бланш бе с дължина до средата на прасеца; бледосинята й блуза бе съчетана по цвят не с познатата шапка клош, а със съвсем мъничка шапка, кацнала на върха на главата и обкръжена от къдриците й.

— Това е най-новата мода. Едва ли си прочел елегантната картичка във витрината ми още преди четири месеца, когато предсказах тази промяна в стила.

— Не съм я видял. Но си спомням друг случай преди време, когато полите бяха дълги и ти предсказа, че скоро ще се носят къси.

— Това беше преди сто години.

Стори му се, че долавя нотка на тъга в гласа й, макар да се усмихваше. И мигновено видя себе си през нейните очи: един мъж, не много по-възрастен от нея, със семейство, къща, три деца и преди всичко сигурност в живота. Отново си помисли, че тя не е преодоляла загубата на Джон и навярно никога няма да го забрави.

Ресторантът бе пълен с мъже и жени в официално облекло.

— Всички са се запътили към театъра — обясни Бланш. — Понеделник е вечерта за театрални постановки в Ню Йорк.

— Не знаех. Може да се каже, че съм провинциалист. Огромни перлени колиета и изобилие от диамантени обици — толкова много бижута ме заслепяват. Човек не очаква подобно нещо в тежки времена като днешните.

— Винаги има хора, които живеят в благоденствие, дори и в лоши периоди. Пак могат да си купят всичко, което пожелаят. Колко малко пострада „Кейс-Арнинг“… Помисли си за това.

— Често мисля. Затова още преди години направихме отдела за стоки с по-ниски цени. Но понеже ти не работиш в онази част на сградата, вероятно не си го и забелязала.

— Забелязвам го винаги, когато срещна жена ти. Тя пазарува точно оттам, освен ако купува дрехи за „важно събитие“.

— Да, Ема си е такава. Трябва ли да носи някой от твоите костюми, докато дава урок по пиано? — попита Адам.

— Не я критикувам, Адам. Тя винаги изглежда чудесно. Дали някога ще подкъси косата си?

— Не желае да го прави, а и аз не искам. Защо трябва да е с къса коса?

— Не казвах, че трябва. Само попитах, Адам, нищо повече.

Нямаше намерение да се държи грубо с Бланш и понеже усети, че е бил малко сопнат, й се извини.

— Уморен съм от дългото пътуване с влака. Пък и — добави скръбно той — не съм деликатен като Джонатан.

— Струва ми се, че всеки път, когато се срещнем, което не се случва често, намесваме и него в разговора. Предполагам, че такава голяма трагедия те белязва за цял живот.

— Да, двамата с теб споделяме една мъка. Вие с Джонатан бяхте идеална двойка, сякаш родени един за друг.

Тя не отвърна нищо. Адам смени темата и попита в колко часа ще започне ревюто на другия ден, къде ще се състои вечерята, за която Дан Кейс му бе дал покана, и кои ще са гостите.

— Някои от големите производители пътуват до Париж всяка година, за да видят какво се случва там. Господин Кейс смята, че трябва да се срещна с някои от тях, защото може би ще е добре един ден и аз да отида до Париж.

Адам не бе съвсем убеден в това.

— Ние сме само магазин, а не фабрика. Чудя се дали с разумно да харчим толкова пари.

— Мога и сама да покрия разноските по пътуването. Струва си отново да видя Европа. Продадох всичките си акции, когато бяха на най-високата цена — един месец преди краха на борсата, така че финансовото ми състояние е много добро.

— Умна жена. Опитах се да накарам баща ми да направи същото, но не се получи. Още ме боли, като се сетя, че спестяванията му от цял живот тежък труд отидоха на вятъра.

— Трябва да загърбиш всичко това, Адам. Какъв смисъл има да се измъчваш?

— Права си. Стореното — сторено.

— Е, не е съвсем така. Някои неща могат да се повторят или да се поправят.

— Звучи ми като объркана игра на думи.

— Да тръгваме ли? Утре е големият ми ден и трябва да се наспя добре.

Следобедът се проточи ужасно. По подиума крачеха кльощави момичета с особена походка, завъртане и пак тази наперена походка, дизайнерите грееха от удоволствие, а публиката ги аплодираше. Адам внимателно записваше информацията, която Дан Кейс би искал от него, после седеше, изпаднал в безразличен унес, докато не го събудеше някоя наистина важна новина. Двеста и петдесет долара за една рокля! Моделът бе на Мадам Бланш, в яркорозово, напоследък по-известно като „шокиращо розово“. Сега вече напълно буден, наострил уши и отворил широко очи, Адам усети как публиката е настръхнала от въодушевление. Зад гърба му се чуваше шепот и шумоленето на хартия — репортерите изписваха страница след страница.

— … не е ламе, а шифон ламе… едно тясно колие… не отнема от златната пола… обшито с кожа от норка… дългите поли са минало… не се използват шлейфове, прекалено е отживяло… ски яке… най-новият спорт…

— Отличен вкус — отбеляза мъжът до Адам. — Истинско откритие е тази Мадам Бланш.

А седящият до него човек добави:

— И изглежда далеч по-добре от онези плоски момичета на подиума. Не бих имал нищо против да ми падне в ръчичките. Сигурно… — гласът заглъхна.

Адам си каза, че изобщо не го засяга какво прави Бланш. Животът си бе неин. Но беше страхотна придобивка за магазина! Името й щеше да се появи във всички модни списания след това ревю. Трябваше да се погрижат и името на магазина да е изписано с големи букви. И беше наложително тя да получи повишение на заплатата — при това солидно. Щеше да повдигне въпроса на събранието още следващата седмица.

На вечерята предния ден му изглеждаше малко раздразнителна. Или само така му се струваше. Може би грешката бе негова. Тази вечер щяха да седят един до друг и понеже бяха единствените представители на магазина, той щеше да се постарае да изгладят отношенията си.

— Как се чувства един победител? — попита Адам и преди Бланш да успее да отговори, отбеляза колко е красива.

Тя му благодари и допълни, че и самият той изглежда много изискано.

— Не съм те виждала във вечерно облекло от откриването на магазина — вечерта, когато жена ти носеше роклята за бременни, която бях преправила специално за нея.

Адам отново изпита усещането, че в думите й има двусмислие. Дали не смяташе, че по някакъв начин я изолират от бляскавия си светски живот?

— Не водим особено активен светски живот — обясни съвсем откровено той. — Приятелите ни не излизат на вечеря с официални тоалети всяка седмица.

— Брат ти Лео не е на същото мнение — Бланш се засмя. — Според него сте наравно с Уелския принц.

— Брат ми Лео ли? Какво знае той за мен? Всъщност почти не съм го виждал от погребението на татко. По-рано често се отбиваше да види момчетата, но напоследък не го е правил.

— Знаеш ли защо? Защото Руди отбелязал нещо по повод, че синовете ти са пораснали високи. Високи като баща си — казал той — и умни като него. Лео го приел като обида към себе си и престанал да посещава момчетата.

— Мили Боже! — простена Адам. — Горкият Лео. Колко често се срещате двамата?

— Доста. Той живее само на три преки от моя апартамент и се отбива. Говорим си на немски.

— Немски! Та той знае само няколко фрази на развален немски, които е чул у дома. Само толкова.

— Напротив, той говори немски отлично и съвсем свободно.

— Наистина ли? Сигурна ли си?

— Разбира се, че съм сигурна. Иначе защо ще го казвам?

— Всичко това е загадка за мен. Не че е нещо ново, тъй като Лео винаги е бил загадка, която май никой не може да разгадае.

— Мога да те уверя в едно: нуждае се от жена.

— Сигурно би могъл да си намери някоя.

— Той иска да е красива. Има едно момиче в сградата, където живее той, което би излязло на среща с него, но Лео казва, че е прекалено грозновата.

Адам бе толкова смаян, че само поклати глава.

— Веднъж се опита да ме целуне, но ясно му заявих, че съм му само приятелка и нищо повече.

— Още ли си му приятелка?

— Защо не? Не ме притеснява. Винаги ми се обажда, преди да дойде, и ако не искам да го виждам, просто му го казвам.

— Вероятно ти можеш да разбереш какво прави с всички онези книги.

— Опитвала съм, но не иска да каже. Отказва да сподели каквото и да било за себе си.

Под светлината на бляскавите полилеи огромната зала бе изпълнена с оживени разговори. Хората се разхождаха между масите, поздравяваха се един друг; сервитьорите разнасяха плата с храна и чаши шампанско; веселите мелодии на оркестъра подканваха двойките да танцуват. Не беше нито мястото, нито времето да се отдават на мрачни размисли за Лео Арнинг, каза си Адам и като изгълта шампанското си, покани Бланш на танц.

Тя започна да си тананика в тон с музиката:

„Кой открадна моето сърце…

ти открадна моето сърце…“

Игривата мелодия повдигна настроението му и заглуши, макар и за малко, обърканите му мисли: смърт, акции, „Кейс-Арнинг“, счупената ръка на горкия Джеймс. Сега просто танцуваше и се чувстваше добре.

— Танцуваш прекрасно — каза той на Бланш.

— Не си видял и наполовина какво умея.

Когато тя се усмихна, му се стори, че вижда два реда горни зъби в устата й; едва тогава се усети, че вероятно е пил повече шампанско, и й каза, че е най-добре да си седне на мястото.

— Не мога да пия много, Бланш, никога не съм могъл. Но пък не помня да съм пил чак толкова тази вечер.

— Не си. Но шампанското замайва по-бързо, особено някои хора. Нека довършим вечерята си, да пийнем кафе и ще си тръгнем. Денят беше дълъг.

Едва пет минути след като Адам се бе прибрал в стаята си, телефонът звънна.

— Не искам да те притеснявам — обади се Бланш, — но малките кукички на копчето на врата ми се заплетоха в дантелата. Не мога да ги освободя, без да разкъсам всичко, а ако знаеш колко струва тази дантела. Би ли ми помогнал?

Чувстваше се уморен и вече бе свалил ризата си, но не можеше да й откаже. Затова облече отново ризата и излезе.

В стаята й ухаеше силно на цветя. Дан Кейс се бе погрижил за това; когато една компания разполагаше с ценен кадър като Мадам Бланш, трябваше да държи на него. Наоколо имаше разхвърляни всякакви женски глезотии: кутия за бижута, прозрачна жълта нощница и чифт пухкави чехли в същия цвят.

В ъгъла, огряна от розовата светлина на нощната лампа, Бланш стоеше мирно, докато той се мъчеше с кукичката на роклята й. Когато най-сетне успя да освободи дантелата, цялата рокля — деликатният корсаж и тежката копринена пола — се свлече на пода. Три къса коприна, всеки не по-голям от кърпичка, покриваха голото й тяло.

Адам зяпна.

— Боже! — прошепна той.

Очите й се смееха. Грееха и блестяха като черни опали под светлината.

— Е? — отвърна предизвикателно тя.

Адам лежеше буден в стаята си и се мъчеше да възстанови в мислите си случилото се. Отначало му се струваше, че то е просто необмислена, машинална реакция на внезапно възникнала ситуация, също като натискането на спирачка, за да се избегне връхлитаща кола и да се предотврати катастрофа. Този път спирачката бе отказала. И сега резултатът бе световъртеж, страх и разтуптяно сърце. Скоро щеше да настъпи часът, в който трябваше да стане и да изпълни поетите от Дан Кейс задължения за деня. Нямаше нищо сложно в това да поговори с няколко производители, само че главата му бучеше. Спомняше си обяснението на баща си за собственото му раждане: „Такива неща се случват. Съвсем естествено е.“ Спомняше си също как някой му бе казал, че Бланш е: „лесна за съблазняване“. Всъщност няколко човека му го бяха казвали по различни поводи. Но какво извинение бе това за собственото му поведение? Малко вино, музика… това съвсем не можеше да оправдае станалото. Ами ако тя забременееше в резултат на такова „естествено нещо“? Смътно си спомняше, че бе прошепнала нещо за любов. Дали наистина вярваше, че е влюбена в него? Или още по-зле, дали си въобразяваше, че той е влюбен в нея?

Някак си успя да избута деня. В складовете на търговците поне нямаше опасност да се натъкне на нея. Но рано или късно трябваше да застане лице в лице с тази жена и да приеме онова, което бе сторил.

Още не се чувстваше готов за неизбежната им среща. Нуждаеше се от време да преосмисли всичко. Затова реши да не рискува да я срещне случайно в ресторанта на хотела. Вместо това отиде на кино и изгледа две прожекции само за да установи, че нито Чарли Чаплин, нито Харолд Лойд могат да го разсмеят.

Оставаше му да изпълни още едно задължение на Дан. Обзе го непреодолимо желание да се прибере у дома — сякаш там можеше да има някакъв лек за съвестта му — и след като взе решение да хване първия влак на сутринта, се приготви да си ляга. Надяваше се, че ще успее да заспи.

Повтаряше си, че е направил нещо, което мнозина мъже вършеха, когато са далеч от дома си. Но това не го караше да се чувства по-добре. Не беше като другите мъже.

На вратата се почука. Един вътрешен глас му прошепна да не отваря. Но не можеше вечно да отбягва Бланш. Рано или късно все трябваше да говори с нея. И вероятно бе по-добре да стане тук, отколкото у дома.

Почукването — леко, но настойчиво, се повтори.

Отвори и на вратата стоеше тя — облечена в черното си зимно палто, подплатено с червено кадифе. Под него бе съвсем гола.

— Не — каза той.

Очите й блестяха насреща му.

— Не искаш да кажеш това. Знаеш, че е така.

Не бе сигурен какво иска да каже. В главата му проблесна странна мисъл: може би ако хукнеше много бързо, щеше да успее да пресече улицата, преди сигналът на светофара да се смени…

— Очаква ни дълга нощ, Адам. Можем да я направим незабравима. Хайде, не ме карай да стоя тук. Бъди добричък. Пусни ме вътре.

В късния следобед на другия ден, когато я срещна в претъпканото фоайе след поредното ревю, той й обясни, че не се чувства добре.

— Имам температура. Ще взема вечерния влак.

— За дома?

— Закъде другаде? Успях да запазя едно купе, така че няма да заразя никого, каквото и да съм пипнал.

— О, много съжалявам — тя го целуна продължително по бузата. — Грижи се за себе си, Адам. Аз ще се прибера в петък. Ще се видим тогава.

Влакът трополеше и тракаше, движейки се на запад. Докато тялото му се потеше и зъзнеше в безкрайните часове на пътуването, Адам сякаш не бе на себе си, загледан в потискащия пейзаж, който с приближаването към дома като че ли ставаше все по-зловещ.

Осъзна, че отчаяно се бои от Бланш. Трябваше да й даде да разбере съвсем ясно, че помежду им не може да има никаква връзка, но все си спомняше старата поговорка за „оскърбената жена“… и за думите, които съвсем определено бе чул от нея предната нощ: „Обичам те“.

Любов! Любовта нямаше нищо общо със случилото се през тези две нощи. Не и за него. А за нея?

Сега съдбата му бе в ръцете на Бланш. Тя можеше да го съсипе. Можеше да разбие живота на Ема.

После, след известно време, се сети колко много бе обичала Джонатан. Вероятно можеше да я призове в името на тази любов да не казва нищо — дори и в случаен разговор, за станалото. Да, точно така щеше да направи. Щеше да отиде при нея и да я помоли най-сърдечно — в името на всичко добро, което бе олицетворявал Джонатан.

На гарата Ема го очакваше с особено чаровна усмивка.

— Струва ми се, че те е нямало цяла година — извика тя. — Нямах търпение да ти съобщя новината. Скъпи Адам, ще имаме още едно допълнение към семейството. Не бях много сигурна за датите, затова не ти споменах нищо, преди да ме прегледа лекарят. Но е вярно. Следващият декември, навреме за рождения ти ден.

Почувства… не знаеше какво изпитва. Но се наведе, целуна я и се засмя, както правят всички, когато са изненадани приятно.

— Поздравления и за двама ни. Момчетата знаят ли?

— Не, прекалено рано е. Ще трябва да чакат толкова дълго, че ще се отегчат. Моля се да е момиче, защото знам, че ти го искаш.

— Да, определено би било по-различно. Ще има и кукли, вместо камиончета и пистолети.

Трябваше да се радва, да е доволен, че си е у дома, щастлив от новината за бебето и готов да отговаря на въпроси.

— Във вестника имаше прекрасни снимки на ревюто на Бланш. Бални рокли, достойни за принцеси, и скиорски якета. Ските са най-модерният спорт сега, нали? Тя наистина разбира от висша мода. Мисля, че много би искала да е част от нея, нали?

— Откъде да знам? Рядко я виждам и още по-рядко разговаряме.

— Все си мисля каква късметлийка съм. Сещам се за Сабин, която би дала всичко, за да има свое дете. Мисля си и за Бланш. Тя все още е млада, но си няма съпруг. Въпреки всичките й успехи, ми е жал за нея. Понякога изглежда тъжна или обезсърчена. Вероятно затова вече не ни посещава. Не си ли забелязал?

— Не. Току-що ти казах, че я виждам много рядко. Как е ръката на Джеймс? Казаха ли кога ще му махнат гипса?

— Другата седмица. Костите заздравяват бързо на неговата възраст.

След като се превали билото на хълма и докато се спускат към платото от другата страна, често бе истинско удоволствие да забавят ход с колата, за да се насладят на гледката към дома. Сякаш позлатена, сега къщата блестеше под лъчите на обедното слънце, но чистата радост от тази гледка бе помрачена.

Беше още рано и момчетата бяха на училище. Тъй като бе прекарал безсънна нощ във влака, Адам се излегна на терасата и затвори очи. Някои мъже, особено тези, които си имаха любовници, биха се изсмели на страховете му, но много други не биха го сторили; щеше му се да познава някой такъв достатъчно добре, за да си поговори с него. Обвиняваше се жестоко. Бе изгубил почтеността си. Тя можеше да го направи за посмешище или да съсипе напълно живота му, ако дори и думичка за онази лудешка нощ стигнеше до ушите на Ема.

Ема! Половинката му, от която никога и нищо не криеше! Познаваше добре света наоколо. Наблюдаваше, слушаше и четеше много, така че знаеше колко рядък е брак като техния.

А сега се бе появила тази жена, която той нито харесваше, нито мразеше, която не означаваше нищо за него, която нямаше срам… Тя танцуваше, смееше се. Присмиваше му се в очите и той не можеше да се отърве от нея.

Бе задрямал и се събуди от ужасен кошмар, в който тя току-що му бе съобщила, че е бременна и се надява да е момиче.

Момчетата сигурно се бяха върнали от училище, защото чу звука на грамофона, който трябваше да се пренавие; звучеше като човек, който се прозява. Все пускаха плочи и после забравяха за тях.

Беше време да стане и да се стегне, да им бъде баща — силен, безстрашен и справедлив.

Стаята на Бланш се оказа точно каквато бе очаквал — едновременно удобна и елегантна, обзаведена по френски маниер, с флорални мотиви в прасковено, кафяво и зелено, с добре гледани цветни саксии по прозорците. Леко облечена, Бланш го очакваше. Докато сядаше, през ума му мина мисълта, че по-скоро би приел да му извадят зъб.

Погледнаха се един друг. Запита се дали винаги ще си я представя, независимо с какво е облечена в момента, така както бе изглеждала без дрехи. После се зачуди дали и тя не си мисли същото за него.

— Вероятно — започна тя — на теб дължа благодарност за солидната премия, която ще получа.

— Съвсем не. Решението бе единодушно. Ти си я заслужи. Твоето име, както и това на магазина, се появи във всички вестници, а следващия месец в списанията ще отпечатат и снимки.

— Вярно е, но все пак съм сигурна, че имаш изключителна заслуга за премията ми. Направил си го, за да се опиташ да ме подкупиш, нали? — и черните й очи проблеснаха.

Адам рядко бе изпадал в трудна ситуация, в която да не успее да намери правилните думи, може би дори никога. Трябваше да каже нещо, каквото и да е, само да наруши тази ужасна тишина. И той изтърси първото, което му хрумна:

— Никога не подкупвам хората, както се изрази ти. Не ми се налага.

— Но сега се налага, нали? Хайде, Адам, отпусни се. Ще стане голяма каша, ако жена ти разбере, а? Почтените дами като нея обикновено изпадат в истерия, когато се случи подобно нещо. Това изобщо не би ти харесало.

Това бе врагът в тъмната уличка, насочил пистолет към него. Не биваше да спори.

— Не, не би ми харесало, особено сега. Ема е бременна.

— Семейно щастие. Колко хубаво. Да те поздравя ли?

Жената насреща му се чувстваше огорчена. Защо ли го мразеше толкова? Какво й бе сторил? Вярно, беше се дистанцирал от нея след завръщането си в града. Ясно й бе дал да разбере, че не я обича. И че не я желае.

— Да поговорим за теб — предложи той. — Имам новини. Все още е поверителна информация, но аз ти имам доверие, затова ще ти кажа. Ще отворим магазин в Ню Йорк. Салонът за специални поръчки там несъмнено ще бъде предложен на теб.

— Трябва ли да похарчиш милиони само за да се отървеш от мен?

— Не ставай смешна, Бланш.

— Ти си смешният. Защо си мислиш, че можеш да ме местиш насам-натам, както ти е угодно? Не ме интересува дали ще отваряте магазин в Ню Йорк или не. Не искам да ходя там. Тук ми харесва. Никога не съм предполагала, че ще е така, но е факт. Доволна съм.

Само го дразнеше, искаше да продължи играта, наслаждаваше й се, докато се почувства готова да нанесе удара, който да сложи край на всичко.

— Радвам се, че си доволна тук — каза той. — Но…

— Няма никакво „но“. Искам да чуя нещо за твоето удовлетворение.

— За моето ли? Не разбирам.

Присмиваше му се. Щеше да разтръби цялата история в магазина — от най-долния етаж до най-горния — ако вече не го бе сторила.

— Твоето удовлетворение. Как беше онази вечер… когато кукичката се закачи в дантелата? И на следващата нощ — нашата незабравима нощ? Хареса ли ти?

Той отново призова мислено Бога. Какво бе сторил, за да заслужи това? Малко весела музика, малко вино — и ето че сега тази жена имаше голяма власт над него. Искаше да й каже, че го отвращава, но не смееше. Може би се чувстваше отвратен от себе си.

Огледа стаята, спря погледа си на рамката на картината, на календара и всички позлатени украшения от къщата на Сабин, а после се върна на жената, която се взираше в него с весели очи.

Сабин не я харесваше…

— Да минем направо на въпроса — каза той. — Просто ми кажи какво ще правиш, за да мога да се подготвя.

— Да правя ли? Защо, Адам, какво, за Бога, си мислиш, че ще направя?

— Не знам. Затова питам.

— Е, скъпи мой, нямам намерение да правя нищо. Не се каня да изваждам на показ мръсното бельо, както се казва, макар че, откровено казано, не смятам, че точно това бельо е особено мръсно. Но мнозина биха сметнали, че е такова, а и жена ти със сигурност би го приела така, затова няма да го направя. Бъди спокоен.

Беше смаян. Можеше ли да й вярва? Попита я дали наистина говори сериозно.

— О, разбира се! Ти си много почтен човек, един от най-свестните мъже и всички го знаят. Жена ти винаги е била мила с мен, но всъщност няма да те посрамвам заради децата ти. Освен това, вече си преживял достатъчно мъка в живота си. Загуби Джонатан, а и все още имаш Лео, за Бога. Виждаш ли, Адам, все пак и аз имам сърце.

Това внезапно споменаване на Лео бе стряскащо.

— Какво? Да не би Лео да те притеснява? Мислех, че е все така погълнат от книгите си.

— Така е. Но това не означава, че няма да ти причини още куп тревоги, преди да си отиде от този свят.

— Е, не мога да се тревожа предварително за това. Проблемите трябва да се решават един по един. Наистина ли да разчитам на онова, което ми каза преди малко, Бланш? — умолително я попита той.

— Заради спокойствието на децата ти — да. Имах нещастно детство и никога не бих наранила едно дете по никакъв начин, нито бих разбила дома му. Никога!

Адам я погледна и по изражението й разбра, че е напълно сериозна. Предишното й шеговито поведение бе нейното отмъщение… Но той трябваше да повярва на последните й думи за децата, защото алтернативата беше да живее в постоянна болка. Тогава реши, че ще й повярва.

Когато Бланш се изправи и му протегна ръка, той я пое.

— Да сключим примирие, Адам. Ти направо се поболя покрай тази история, нали? Сега се прибери у дома и забрави за всичко. Съжалявам, че те притесних. Беше отвратителна и жестока игра от моя страна и не биваше да я подхващам. Просто се позабавлявах.

Възел стегна гърлото на Адам, смесица от различни чувства: отминаващ страх, облекчение, благодарност и внезапно появилата се мисъл за Джонатан. Това ли беше наистина жената, която брат му толкова силно бе обичал?

Беше възрастен човек, живееше сред различни хора и бе срещал всякакви — добри хора, които вършеха ужасни неща, както и такива, които изглеждаха лоши, но правеха добрини. Как би могъл да съди човек? Как да ги различава? Безкрайно уморен от всичко, той пак й благодари и след като вече отново можеше да диша нормално, се прибра у дома.

Двадесета глава

Адам стоеше надвесен над люлката. Това раждане бе по-различно. Не би могъл да обясни разумно, така че да не прозвучи глупаво в очите на съвременниците си, как женствеността на това малко създание го вълнуваше.

— Толкова е крехка — прошепна той. — Направо ме е страх да я докосна.

Ема се смееше:

— Не е по-крехка от другите.

— Те са момчета, а момичето е по-ранимо.

— Ама че си консервативен понякога! Освен няколко мускула по-малко, тя ще бъде също толкова готова да се бори с живота, колкото и всеки мъж.

Нека си вярва, че е така. Нямаше да е толкова самоуверена, ако станалото, за което той все още си мислеше като за повратен момент в живота му — с онази, другата жена, бе приключило по по-различен начин. Дори и сега, щом случайно се разминеше с Бланш на път за кабинета си, трепваше вътрешно. Само Господ знаеше какво би могла да каже на Ема, ако някога променеше решението си. Но тя беше спазила обещанието си… засега.

— Сигурна ли си, че не си променила мнението си за името? — попита я той.

— Не. Освен ако не са наистина противни, смятам, че имената в семейството трябва да се запазват. Айлийн е чудесно име, а е и името на майка ти.

Малко жени биха оказали подобна чест на човек, когото никога не са познавали.

— Искам да ти кажа нещо — започна Адам, — само че не знам как да го направя по най-подходящия начин. Думите не могат… — и той само махна безпомощно с ръка.

— Ами поне опитай.

— Обичам те, Ема. Обичам те. Само това мога да ти кажа.

През това лято наеха бавачка, която да се грижи за няколко седмици за Айлийн, докато останалите от семейството се отправиха на отдавна обещаната екскурзия до Гран каньон и парка Йосемити. Работа, преместване в нов дом, смърт и раждания бяха запълнили годините след сватбата им през онзи октомврийски ден, който понякога им се струваше като вчера. След като целунаха голата главица на Айлийн, помахаха за сбогом на Руди и Риа и се качиха в пикапа, натоварен с храна, фотоапарати, бански костюми, пуловери, чадъри и всичко останало, за което се бяха сетили, те поеха на запад.

Въпреки трите шумни момчета на задната седалка в колата, това пътуване много напомняше на медения им месец. Планинските пътища, дървените хижи, в които бяха спали тогава, както и уханието на боровете в гората, бяха все същите.

— Трябва да запомня всичко, за да разкажа после какво съм правил през лятната ваканция — обади се Джеймс. — Така се прави, когато започнем училище отново. Ще си запиша някои неща. Как се пише „индианец“?

— Човек все чете в разни статии за пътуване с кола, при което децата са отегчени, хленчат и се бият помежду си — прошепна Ема, — и направо се плаши да опита подобно нещо. Но тези тримата са истински ангелчета.

— Ангелчета ли? Не съвсем — отвърна Адам, спомняйки си за врявата, когато Джеймс бе пъхнал два бръмбара в леглото на Джон. — Но проявяват голям интерес към всичко. Големи късметлии са, както и ние.

Завръщането им бе също толкова вълнуващо, колкото и заминаването. По традиция спряха колата на билото на хълма.

— Погледнете, момчета — извика Ема. — Ето го дома ни! А какво, за Бога, е онова нещо на моравата?

— Количката на бебето!

— Руди, Риа и бавачката с бебешката количка!

— Айлийн може ли да говори вече? — попита Анди.

— Глупости! — възкликна Джеймс. — Току-що се е родила.

— Е, колко време ще мине, докато проговори?

— След около година и половина ще започне да произнася някои думи — обясни Ема. — Трябва да мине време.

— А какво ли ще каже, мамо?

— Ами може би ще каже, че е много щастлива да е част от това семейство.

— Защо?

— Защото всички сме заедно и се обичаме.

В един спокоен неделен следобед няколко месеца по-късно, докато Адам работеше на бюрото в домашния си кабинет, Руди дойде да му каже, че някакви хора искат да се срещнат с господин Саймън Арнинг.

— Каза ли им, че…

— Да. Един мъж и съпругата му са. Искат да се срещнат с някой друг от семейството. Мъжът се е познавал с брат ви Джонатан, така казва. Били са заедно в армията. През войната.

Адам си помисли, че те само ще му донесат безполезна болка или може би някоя от онези престорено шеговити и пълни с много любов случки и спомени, разказвани от роднини и приятели на погребения, за да се придаде малко по-човешки облик на смъртта. Но отиде до входа, поздрави непознатите и ги покани в дома си.

Приличаха на хора от провинцията, мъжът бе облякъл най-хубавия си костюм, а жена му със сигурност не осъзнаваше, че е забравила една от ролките си за коса на тила си.

— Казвам се Стив Уудс, а това е съпругата ми — Марджи. Божичко, чувствам се глупаво да нахлувам така в дома ви, господин Арнинг. Но моята Марджи все ми опяваше. Съжалявам, че сте загубили баща си.

— Да, аз накарах Стив да дойдем — обади се притеснено дребната женица. — Миналия месец се преместихме, а на тавана бяхме събрали куп кашони с разни неща, кутии, които не бяхме поглеждали, откакто Стив се върна от Франция преди дванадесет години. Знаете как става, разни вехтории се трупат, не отваряш кутиите с години и накрая забравяш, че ги има. Но когато видях това, веднага си казах, че…

— Стига си бъбрила, Марджи! Отново потърсих Саймън Арнинг и от пощата ми дадоха този адрес. Предполагам, че семейството е получило всичко, което са изпратили от армията, военните му вещи.

— Да, получихме ги.

Кутията, която баща му бе оставил, още стоеше на тавана. Дали някога щеше да я забрави? Там беше часовникът — подарък за завършването на училище, кожената папка със семейните снимки, направени от съседа със стария му фотоапарат, а също и снимката на Бланш, с извитите устни и високите й скули, които му напомняха за екзотиката на Азия. Тези хора сигурно имаха и други снимки, вероятно на самия Джонатан сред група усмихнати войници, за да покажат на роднините у дома, че нещата не са толкова лоши: „Не се тревожете, печелим войната, скоро ще се върна…“ — Помня, че това беше в джоба ми, след като го взех от него, когато… ами когато го върнаха. А Марджи казва и предполагам, има право, че трябва да ви го дам. Това нещо ме тормози от доста време, макар все още да не съм сигурен какво добро може да излезе от него, само дето то със сигурност не принадлежи на мен, нали? Живеем едва на сто седемдесет и пет километра на север оттук, затова решихме да го направим през уикенда, вместо да го пуснем по пощата. Решихме, че може да ви се иска да попитате нещо, макар да няма кой знае какво за разправяне. Историята е много кратка.

След като приключи с обяснението си, Стив Уудс подаде на Адам някакви омачкани сгънати листове, които някога сигурно са били чисти и бледосини.

„Скъпи Джонатан,

Надявам се, че си жив и здрав. Ужасно е, че войната все още продължава, но сега, когато вече е лятото на хиляда деветстотин и седемнадесета, всички вестници пишат, че тя ще свърши до Коледа. Надявам се заради всички хора по света, това да е така и ти да се върнеш, за да започнеш да учиш в медицинския институт и да поемеш по собствения си път.

Дълго размишлявах за това какъв необикновен човек си ти. Толкова хора си избират професия с известно безразличие, понеже са видели как някой друг е изкарал сума ти пари от това, или понеже някой роднина им го е препоръчал, или просто защото го смятат за престижно занятие. Много рядко човек среща някого, който наистина е бил роден за учител или адвокат, лекар или каквото и да било. Е, ти определено си роден за лекар, няма съмнение. Притежаваш не само блестящ ум, но и разбиране по отношение на другите. Прости ми, че го споменавам, но трябва да ти кажа колко се възхищавам на търпението и самообладанието, които проявяваш към Лео — с неговия труден характер. След като съм била свидетелка на това, съм малко по-спокойна за думите, които трябва да ти кажа сега.

Вероятно стана добре, че двамата с теб бяхме принудени от войната да се разделим. Така имаме време да помислим, в добавка към времето, когато бе в колежа и отново не бяхме заедно. След като се запишеш в медицинския университет, ни очакват нови четири или повече години раздяла, понеже, макар и да живеем под един покрив, ти на практика ще прекарваш почти цялото си време в университета или в болницата. И така, когато най-сетне завършиш, пак няма да сме имали шанса да разберем кои сме наистина. Това определено не би било справедливо към никого от двама ни и затова не е добре да се оженим.

Кълна ти се, че не мисля егоистично и само за себе си. Мисля повече за теб, Джонатан, защото ти заслужаваш повече от един рискован и половинчат брак. Ако не те обичах, щях да продължа напред, да се омъжа за теб и да те оставя да рискуваш. Но ти заслужаваш нещо по-добро. Искам да преживееш годините си на учение с отворено съзнание, да получиш медицинската си степен и тогава да намериш човека, когото ще имаш време да опознаеш добре, преди да вземеш такова важно решение за любовта и брака.

Правя го за твое добро и с голяма мъка. Но знам, защото те познавам какъв човек си, че ще ме разбереш и в крайна сметка ще бъдеш по-щастлив.

С много любов:

Бланш“

Адам пусна листовете на облегалката на стола си и погледна хората, които го наблюдаваха с известно любопитство и тревога. После отново вдигна писмото пред очите си и го прочете втори път.

А сетне с глас, който прозвуча странно дори в собствените му уши, попита:

— И какво още? Какво друго има?

Струваше му се, че имат и друго за казване. След като се покашля, за да прочисти гърлото си, Стив Уудс вдигна дясната си ръка на определена височина и започна да обяснява:

— Горният край на окопа е ей толкова, много по-висок от човешки ръст. Съвсем естествено е да бъде така. Има нещо като стълба, за да се покатериш и да излезеш от него. Божичко, минаха толкова години, а още се разтрепервам само като си помисля. Бяхме на няколкостотин метра от окопите на швабите и всички очаквахме поредния оръдеен залп и се питахме кой ли ще предприеме следващата атака. Наш ред ли беше или техен? Толкова е тихо, докато просто очакваш. Божичко, не искам да си го представям дори… Брат ви прочете писмото, после отново, също както и вие преди малко, а сетне, преди някой от нас, другарите му, да успее да го спре или дори да забележи какво се кани да направи, хукна нагоре по стълбата. Когато го видяхме, се развикахме като луди и неколцина се покатериха да го дръпнат обратно, но беше късно. Главата му вече се показваше над ръба на окопа и той махаше с ръце към врага. Искаше да го видят. И крещеше: „Хайде, ето ме!“. Е, вероятно сте гледали по филмите и имате представа, но ако не сте били там… — Уудс завърши с поклащане на глава.

— Искал е да умре — обади се Адам със същия странен глас.

Осем милиона човека бяха загинали в онази война. Дали някой от тях бе искал да умре?

— Да. Искаше да умре. И то заради една жена. Можете ли да го разберете? Можете ли?

— Горкото момче — прошепна Марджи. — Надявам се… о, господин Арнинг, нали не постъпихме зле, че дойдохме тук с това писмо?

Тя бе толкова притеснена и ужасена, че Адам бързо отвърна:

— Не, постъпихте съвсем правилно. Истината си е истина.

Слава Богу, че баща му ги бе напуснал, преди да научи! Пътят му бе белязан с трудности и с тримата му синове. Първо с Адам и неговата майка полудете, после с горкия и нещастен Лео, а сега тази жестока и безсмислена, глупава смърт. Ако поне бе загинал в името на справедлива кауза! Но така, така…

— Мръсница! Каква мръсница!

Отвън на моравата двете по-големи момчета си играеха на топка. Гласовете им, все още тънички, заглъхнаха надолу по хълма, докато малкият им брат вероятно се мъкнеше подире им и им се пречкаше.

Три големи чинара и няколко дъба предлагаха чудесна сянка. В ясното небе грееше слънцето и стопляше с лъчите си невинното им детство. А Джонатан, който толкова обичаше живота и имаше безмерна обич за раздаване, бе пропуснал всичко това.

Мръсница! Каква мръсница!

Стив Уудс наруши тишината в стаята:

— Докато не прочетох писмото, не знаех, че ще става лекар. Като се замисля, той никога не говореше кой знае колко за себе си. Казваше, че работи в магазина на баща си. Беше много добър човек — във всяко отношение. Помня, едно от момчетата бе ранено, а той го вдигна на гръб, пренесе го обратно до окопа и все му приказваше. Когато се случи това, бяхме доста смесена група. Работници от фермите в южните щати, един учител, няколко нахакани момъка, както и няколко тихи момчета. Има хора, които обичат да спорят непрекъснато. Знаете как е. Но той никога не се караше с никого. Обичаше само да слуша. Разбираше се с всички. След това казваха, че едва ли е било само заради писмото. Сигурно е изгубил желанието си да живее.

В онази единствена минута бе станало точно така.

— Божичко, заради една жена.

— Случва се.

Вратата с мрежата против насекоми се затръшна в коридора и три чифта крачета изтрополиха по стълбите. Две кучета, забелязали непознатите хора до Адам, влетяха в стаята да разберат какво става.

— Хубави животни. Ловджийски ли са? — попита Уудс.

— Не, пудели. По-голямото, черното, е чистокръвна порода. Казва се Бъстър. А по-малкото, Били, е любимец на жена ми.

— Ние имаме няколко хрътки у дома. Какво е дом без куче, нали?

Госпожа Уудс, която галеше Били под муцунката, допълни:

— Всички са еднакви. Стоят мирни, стига да ги галиш така под брадичката. Обожават го.

Адам изведнъж усети как нещо в него се размеква и гърлото му се стегна. Каква доброта, обикновена и простичка доброта в такива обикновени хора! Поне в някои хора.

— Жена ми е горе с бебето — каза той, — но всеки момент ще слезе. Много бихме се радвали да останете на вечеря с нас.

Ала мъжът и жената вече бяха на крака.

— Не, не, благодаря, чака ни дълъг път и искаме да се приберем преди мръкнало.

— Сигурни ли сте? Ще ни е приятно да останете. Толкова мило от ваша страна, че сте изминали целия този път. Нямам думи да изразя благодарността си.

Бяха забелязали вътрешната му борба, макар че не бе проронил и сълза. На вратата, докато си стискаха ръцете, Уудс рече:

— Искам да ви кажа само още нещо. Не изпита никаква болка. Всичко свърши за секунди.

Адам ги изпрати с поглед, докато вървяха по алеята, а после се качиха в колата си. Махнаха му с ръка, той им отвърна, а след това се обърна, отиде до подножието на стълбите и извика:

— Ема, забравил съм едни документи в кабинета ми в града. Няма да се бавя.

Бързата спортна кола „Пакард“ — скъп подарък за годишнината от сватбата им, лъскава играчка за двама — се носеше по пътя. Моторът изрева надолу по хълма, покрай старата господарска къща на Сабин, където под едно дърво дете в инвалидна количка четеше книга. Профуча бързо по улицата, на която в неделния покой величествено се издигаше фасадата на „Кейс-Арнинг“.

Заслепен от ярост, едва контролиращ емоциите си, както и колата, Адам не осъзнаваше колко зле се чувства в момента, но най-накрая намали скоростта, за да не предизвика катастрофа, и след това спря до тротоара, за да събере мислите си, преди да продължи.

Няколко минути по-късно стигна до едно от по-далечните предградия на Чатахучи. Минавайки по улицата, на която живееше Лео, за миг се запита как ли би реагирал този объркан човек на ужасната новина. Също за миг, но само за един кратък миг, се запита и каква ли може да е ползата от действията му, дори дали е разумно да го прави, като се имат предвид обстоятелствата. Тя бе извършила престъпление, но как да я накаже? После си представи картината, която Уудс му бе описал… или по-скоро му бе спестил от съжаление: Джонатан е бил застрелян в лицето.

Мръсница. Каква мръсница!

И тогава спря пред сградата, в която се намираше жилището на Бланш. Беше забравил — постарал се бе да забрави — номера на апартамента, затова се наложи във фоайето да прочете списъка на живущите. На втория етаж. О, да, надолу по коридора, от дясната страна. Натисна звънеца.

— Кой е? — попита тя.

— Адам. Трябва да те видя.

Отвори му. Стените в антрето бяха с розови тапети, на които се виждаше пасторална картина — замък на висок хълм. Бланш бе наметната с бледожълт халат, шифон ламе, определено не нов; дали не бе носила същия през онази нощ в Ню Йорк?

— Ти си убила брат ми — каза Адам.

— За какво говориш? Това да не е шега?

— Не се шегувам. Чуваш ли? Не е шега. Ти си убила брат ми.

— Престани. Идваш тук в неделния следобед, за да ме притесняваш с подобни глупости, когато се готвя да излизам. Какво искаш?

— Ти си убила брат ми — повтори той.

— Колко пъти ще го кажеш? Слушай, Адам, искам да се махнеш оттук — не, не влизай! Махай се! Ти си луд.

— Знаеш ли, че не струваш колкото нокътя на малкия му пръст?

Бланш се засмя.

— Надявам се, не говориш за лудия Лео — отвърна тя.

— Говоря за другия, за милия и търпеливия, който никога не би ти позволил да използваш подобни думи за Лео. Говоря ти за Джонатан, когото си обичала толкова малко, че си го изпратила на смърт.

Тя само го изгледа безмълвно.

— Сега вече вярвам, че думите ти са напълно сериозни. Добре ли си, Адам?

— Главата ми си е на мястото, ако това имаш предвид.

— Не искам да те слушам повече. Виж, ще минат да ме вземат в пет часа. Имам среща в хотел „Емпайър“ и трябва да оправя прическата си. Там е окачена роклята ми. Каквато и глупост да си си наумил, моля те, запази я за някой друг път, Адам.

Внезапно гневът му се изпари. Огънят, който го изгаряше, угасна и на негово място се възцари отровна омраза. Този път заговори тихо:

— Писала си му, че си променила решението си за брака ви, и той се е самоубил. Това е цялата истина — извади писмото от джоба си и й го подаде. — Ето. Чети.

Устните й помръдваха, а веждите й се извиха нагоре, докато четеше. Адам не можеше да понесе да я гледа, обърна се и се вторачи в роклята, преметната на стола. Преди няколко години полите бяха дълги до коленете. Този сезон се носеха дължини до средата на прасеца. Бланш бе експерт в модата. Глупаци! Идиоти! Прекарваха целия си живот в грижи за облеклото си!

— Какво ли изобщо е видял в теб? — извика Адам.

Бланш остави писмото настрани и вдигна поглед.

— Същото, което и ти — отвърна тя.

— За Бога, Бланш, двамата с теб никога не сме били влюбени. Никога, дори и за миг!

— Говори за себе си. Виж датата на това писмо. На коя дата е сватбата ти? Как да знам, когато се срещнахме с теб през юни хиляда деветстотин и седемнадесета, че вече си планирал сватба? Прекарахме заедно цял ден и една вечер на плажа. Изобщо не спомена за Ема. Дори и Джон не знаеше.

— Джон заминаваше на война. Трябваше ли да се перча пред него с щастието си? Все едно, ти не си се влюбила в мен през онези кратки часове. Не, просто си решила, че съм по-богат, отколкото той някога ще бъде.

— Ти също не се ожени за беднячка, нали?

— Явно го знаеш по-добре и от мен, за да говориш така. Но защо да се притесняваш от истината? Ти си подмолна и жестока, студена като змия, това си ти. Всичко е заради парите и нищо друго.

— Много добре знаеш, че има и още нещо. Тогава беше изгодна партия и все още си такъв. Красив, почтен, интелигентен — можеш да имаш всяка жена, която пожелаеш.

— Благодаря за комплиментите, но ти е известно, че не желая друга, освен собствената си съпруга.

— Да, а не си ли казвал много пъти как си се влюбил в нея още в онзи миг, когато си я видял да седи на стъпалата на верандата? Не беше ли така? Защо да не е станало и с мен? — очите й се навлажниха и тя продължи тирадата си: — О, колко я мразех! Всъщност не бе точно омраза, защото никога не ми е сторила нищо, но й завиждах за всичко, което е имала. Богати родители, богата леля, Париж, Лондон, Рим и къде ли още не, университети, съпруг, деца — всичко е получила наготово.

Значи това беше, поне отчасти. Може би ако някой друг му бе отнел Ема и той трябваше да живее наблизо през всички тези години, и той щеше да изпитва същото.

Чувстваше се безкрайно неловко и абсолютно безсилен. Лицето й, обкръжено от черни къдрици, го отблъскваше, но в същото време изпитваше и известно съжаление към нея. Искаше му се тя да изчезне и да не се налага да я вижда никога повече.

— Искрено съжалявам за Джонатан — каза тя, докато бършеше сълзите си с опакото на ръката си. — Изобщо не съм мислела, че ще го приеме толкова тежко. Хиляди мъже са получавали подобни писма, при това не толкова внимателни като моето, и не са се самоубивали.

„Тези хиляди мъже не са били като Джонатан“, каза си Адам.

— Какво ще правиш? — попита я той.

— Да не би да ме питаш дали имам намерение да остана тук? Мислиш ли, че бих искала след всичко това?

— Добре тогава, колко скоро възнамеряваш да заминеш?

— Бих го направила още днес, стига да можех. Ако си въобразяваш, че тази болка ще е непоносима за мен, грешиш. Отдавна съм се уморила от това място, омръзнали са ми тези равни поля и скучният ви малък град. А и цялата ви страна. Ако мислиш, че сърцето ми е разбито, много бъркаш.

Каква полза? Имаше ли смисъл да продължават с безсмислените разправии?

— Можеш да уредиш нещата с адвокатите на компанията и с твоя адвокат — тихо каза Адам. — Сигурен съм, че всичко ще се уреди по най-справедливия и за двете страни начин.

Стана и се приготви да тръгва, но Бланш, която също се бе изправила, имаше да му казва още нещо:

— Пази се от Лео.

— Да се пазя? Какво имаш предвид? Почти не го виждам, освен когато идва да навести момчетата. Изглежда, дори и с тях вече не обича да се среща толкова често, както по-рано.

— Той е твой враг. Иначе съм готова да ти кажа: сбогом и късмет.

— Сбогом, Бланш — отвърна само той.

Зад гърба му вратата се затвори тихо и усещането за край му напомни за спускането на завесата след третото действие на тежка драма. Мина по улицата, на която живееше Лео. Трябваше да се отбие и да му съобщи за станалото, но след като си призна, че се бои и изпитва неприязън, реши да отложи за другия ден.

Стигайки до дома си, с изненада забеляза съдбовното писмо в ръката си; сигурно, без да се замисля, го бе грабнал от малката масичка, където го бе оставила Бланш. Мълчаливо подаде листа на Ема.

Тя го прочете, после отново и само поклати глава, сякаш не можеше да намери подходящите думи. А сетне каза, че някой трябва да съобщи на Лео.

— Нека му кажа аз, Адам. Така ще е по-добре и за теб, и за него. Ще ида още сега и скоро ще се върна. Ти си почини.

По някаква своя причина Лео я харесваше, а по-точно би било да се каже, че я харесваше малко повече от другите.

Адам все още седеше с неразтворена книга в скута си, когато Ема се върна и му каза, че не е било толкова тежко, колкото е очаквала.

— Просто му обясних какво е станало. Искаше да види писмото, но не го бях взела със себе си, а пък и така е по-добре. Честно казано, мисля, че е най-хубаво това ужасно писмо да бъде унищожено. Изненадах се, че ми позволи да го целуна по бузата. Именно тогава бях достатъчно близо, за да забележа, че очите му са влажни. Поканих го да дойде при нас и да се настани в стаята на татко, докато иска, помолих го да се върне при брат си, но той ме увери, че си е много добре там, където е в момента. Има огромна маса, отрупана с книги и тетрадки, затова предполагам, че се занимава с нещо важно за него. Каза също, че тази вечер ще си вземе хапче за сън, за да спи до сутринта и отново да се заеме с работата си. Това беше. Разкажи ми за Бланш.

Той започна, пропускайки наред с много други подробности и факта, че Бланш бе спестила на децата им научаването на доста грозни неща за живота, които никое дете не бива да чува. После поприказваха за Бланш, анализираха характера й, спомниха си за различни случки с нея; не стигнаха до никакво заключение и се качиха да си легнат. Рано на другата сутрин една от секретарките съобщи, че Мадам Бланш не се чувства много добре и ще остане у дома за няколко дни. Адам изобщо не се изненада. Зачуди се къде ли ще отиде и реши, че сигурно ще се установи в Ню Йорк, понеже това бе най-подходящото място за жена с нейната репутация. Щеше да е много лесно да отвори ателие за поръчкови облекла или пък да започне като дизайнер в някоя голяма модна къща. И в двата случая щеше да е достатъчно далеч от него.

Две от шивачките, решили, че може да е сериозно болна, бяха отишли да я посетят и после разказаха на всички, че за тяхна изненада, Бланш била съвсем добре. Естествено се разнесоха различни слухове: че се е омъжила тайно, че си има любовник някъде или че някоя друга компания й е предложила повече пари…

До края на месеца тя не се появи в магазина. Няколко човека, които се смятаха за нейни приятели, разказаха, че е освободила апартамента си и е заминала, без да се сбогува и без да каже никому къде отива. Загадката вълнува хората още месец-два. Но после, тъй като си остана неразгадана, престана да е толкова интересна.

Салонът с дизайнерските тоалети бе все така посещаван, както и досега. Адам нае двама отлични модни специалисти, клиентите явно бяха доволни от обслужването и бизнесът продължи да процъфтява, макар икономиката да бе в рецесия.

— Бланш натрупа голямо богатство от стоковата борса, нали знаете. Продаде всичките си акции две седмици преди големия крах — подхвърли един мъж на вечерята у приятели, на която бяха поканени с Ема.

— Беше странна жена — отбеляза една от дамите. — Много талантлива, учтива, но студена вътрешно според мен, не че ми влиза в работата, разбира се. Така и не можах да реша дали я харесвам или не.

— О, аз я харесвах — сподели Ема. — Макар че не успях да я опозная добре. С течение на времето, особено през последните няколко години, почти не я виждахме. Беше преуспяла, но все пак винаги съм изпитвала известно съжаление към нея. Питам се къде ли е сега?

Бланш се бе прибрала тъкмо навреме, за да не я намокри дъждът. Сега стоеше до прозореца и до обонянието й достигаше особеният мирис на мокри листа, който я караше да се чувства почти щастлива.

— Аз съм Бланш — каза си тя на глас — и живея тук.

Апартаментът й се намираше на една от най-старите улици в Париж. По тротоара мина добре облечена двойка, скрита под скъп чадър, възрастен мъж разхождаше две породисти и доста скъпи кучета, а случаен турист бързаше да скрие скъпия си фотоапарат под дъждобрана. Вероятно отиваше към „Нотр Дам“ или Лувъра. Преди години във Виена туристите винаги следваха същия маршрут — от катедралата към музеите и магазините. Нима нямаше да е страхотно приключение да се върне сега там за няколко дни, за да разбере какво е усещането да си богат във Виена? Богата с доларите в джоба си, достатъчно, за да се храни в най-отбраните ресторанти и да пазарува в магазини, в които навремето не би посмяла дори да влезе.

А после да мине покрай жилищните сгради, покрай онези мрачни затвори, където животът сякаш се съсухряше или избуяваше в ярост и гняв, както когато онзи противен мъж, съпругът на майка й, вършеше ужасни и гнусни неща с дъщерята, докато майката се преструваше, че не знае за това, защото мъжът плащаше наема. Какво ли би било усещането да мине покрай онези места със съзнанието, че никога повече няма да страда така?

Не, никога по този начин. Но едно бе вярно: дете, което не е било обичано истински, пораства, без да знае как да обича. А нима това не бе мъчение?

Най-напред бе имала Джонатан — добър човек. А после се бе появил Адам — още по-добър. Нямаше да е особено трудно да го отнеме от Ема — дори и след като се бяха оженили. Близостта, новите усещания и няколко специални умения — само толкова бе нужно. Подобни неща ставаха непрекъснато.

Но да го отнеме от децата му беше нещо по-различно.

Би трябвало да е със сърце от камък и без никаква памет… И все пак сигурно щеше да е истинска благодат да няма памет и така да не я е грижа за децата на Адам или за горкия му брат, или за когото и да било.

Е, край с това. Обърна се и огледа стаята, спря погледа си на пейзажите — много хубави картини, окачени на стените с ламперия от осемнадесети век. Очарователен модерен детайл в обзавеждането бе осмоъгълната стъклена масичка до креслото в стил Луи XVI. Всичко бе подбрано с отличен вкус, подходящ както за официални приеми, така и за интимна вечеря с интересния господин от долния етаж.

Беше дом, убежище, сигурно място, първото в живота й. И от „висока класа“, както бе казала старата Сабин, когато й бе дала онези украшения с позлатени рамки, които стояха на бюрото й.

Дори и в дъждовни дни като днешния те грееха с мек и топъл блясък. От златната рамка за снимки насреща й Бланш се усмихваше на Бланш. Под златната рамка на календара с красив готически шрифт бе изписана датата: април 1932 г.

Двадесет и първа глава

Когато вдигнеше очи от бюрото си, Адам всеки път виждаше насреща си снимката. Тя го разведряваше в тежки дни и правеше радостта му още по-голяма в приятни моменти, разсмиваше го с веселието на сценката или — ако бе в по-сериозно настроение — му напомняше какво е най-важното в живота.

Всички бяха там: той бе в единия край на редичката, Ема — в другия, децата — между тях, а зад гърба им — палмите на плажа в Южна Калифорния.

В онзи ден тъкмо се бяха върнали от разходка с платноходка и някакви непознати хора, развеселени от гледката на три силни момчета, едното — почти на възраст за гимназия, които изпълняваха прищевките на двегодишната си сестра, бяха направили тази снимка.

По време на ваканцията си бяха привличали вниманието на много и различни места. Една вечер в хотела им пианистът от музикалния квартет се бе разболял и Ема го замести под горещите аплодисменти на публиката. Друг път, в един ресторант, Айлийн съвсем спокойно излезе на дансинга и изпълни самостоятелен танцов номер. Имаше безброй случки в магазините, когато момчетата се караха какви сувенири да вземат за любимите си хора — за Руди и Риа, за господин Райли и господин Арчър, както и за някои учители, неколцина приятели и разбира се, за баскетболния треньор…

Но сега таблите с входяща и изходяща поща стояха пълни догоре. Тъкмо остави телефонната слушалка и се канеше да проведе нов разговор, когато госпожица Фиц, секретарката, надникна през вратата и прошепна:

— Дошъл е един мъж, който казва, че ви е брат. Иска да се срещне с вас.

Брат? Лео? Какво ли търсеше тук?

— Изобщо не прилича на вас, господин Арнинг, затова не бях съвсем сигурна. Човек никога не знае.

Горкият човек, той не приличаше на никого.

— Поканете го да влезе, моля… Лео! Как си? Не сме те виждали от месеци. Поне от три месеца — бодро подхвана Адам. — Момчетата все питат за теб, липсваш им. Трябва да се отбиваш по-често!

Насреща му стоеше Лео с набразденото чело на старец и с неуверения и плах поглед на младеж. Адам усети как го обзема познатото съчувствие към брат му, примесено с неприязън.

— Какво те води насам тази сутрин? — попита той, все така приветливо.

— Лични дела — отвърна Лео с леко, нервно намръщване.

— Лични? Тогава защо не дойде у дома? Можем да си поговорим много по-спокойно на закуска, обяд или вечеря. Ти избери.

— Няма нужда да ме придумваш, Адам. Много добре знам, че си зает човек, и че губя от ценното ти време.

Ето че отново се започваше със стария сарказъм и все същата враждебност. Адам въздъхна и предложи на Лео да седне и да обясни какъв проблем има.

— Много е просто. Ще ти го кажа с три думи. Трябват ми пари.

— Така ли? Мислех, че получаваш наема от магазина. Хората плащат много повече, отколкото някога съм си представял, че ще можеш да получиш.

— И що за доход, мислиш, е това? Имам нужда от истински доходи.

— Съжалявам, но не те разбирам — каза Адам.

Лео се усмихна с типичната си крива усмивка.

— Хайде стига, Адам. Досега вече си разбрал какво значи да имаш пари. За това става дума, за истинското богатство.

— Струва ми се, че би могъл да се хванеш на работа — отвърна брат му, търпеливо прикривайки раздразнението си. — Хората така правят. Аз също.

— Чуй ме, Адам. Време е да стъпиш на земята. Много добре ти е известно, че не мога да направя като теб. Погледни ме! Ти дори не ми предложи работа в „Кейс-Арнинг“, нали? Не. Може би ако имах някакво образование, нямаше да седя сега тук и да ти искам пари. Никога не съм бил в колеж; работех в бакалията и мъкнех кашони със зеленчуци…

— И аз също, но се измъкнах с труд оттам.

— Погледни ме! За какво, по дяволите, говориш? Само ме погледни за миг и ми спести надутите си проповеди.

Свит в големия кожен фотьойл, Лео приличаше на зло джудже от някоя приказка. И Адам, поставил се за един болезнен миг на мястото му, се обърна към него внимателно:

— Ще ти помогна, Лео. От какво имаш нужда?

— Ами хайде да си поприказваме. Кажи ми, твоята компания не пусна ли преди време акции на борсата на цена от двадесет и шест долара за дял? И ти като вицепрезидент не получи ли хиляди дялове на преференциални цени? Сигурно си получил. Чета пресата и знам колко получават такива като теб.

Сега вече Адам се намръщи.

— Нямаш право да се месиш в личните ми дела, Лео.

— Може и да е така, може и да не е. Но когато човек се нуждае от пари, прибягва до отчаяни мерки. А на мен ми трябват пари. Ето ти накратко и цялата история: искам да се оженя и да водя приличен живот. Дамата произхожда от прочут стар род; свикнала е на стилен живот; у нея няма никаква показност или претенциозност на новозабогатяло парвеню, само изискан и изтънчен вкус. Освен това е много красива жена и не мога да застана до нея с празни ръце. Това е.

Красива жена. Затова ли носеше хубав костюм, чиста риза и дори ръкавели, макар никога досега да не се бе обличал по този начин? Нямаше никаква логика.

Адам гледаше втренчено брат си. Лео явно не говореше свързано, вероятно бе някакво заболяване и Адам силно се притесни, понеже не знаеше как да се справи с това. Останаха загледани един в друг сред напрегната тишина.

И тогава, спомнил си за спокойствието и похвата на Джонатан, Адам измисли нещо:

— Добре, ще ти направя щедър сватбен подарък: ще обзаведа къщата ти и ще ви подаря прекрасен меден месец. Виж какво ще ти предложа, ела вкъщи на вечеря утре. Тримата с Ема ще седнем, ще обсъдим всичко и ще ти дадем съвети. Все пак вече имаме опит в сватбите и обзавеждането на дома. Какво ще кажеш?

Лео тръсна рязко плешивата си глава, за да му покаже, че изобщо не е съгласен, и продължи:

— Половин милион долара и нито цент по-малко, Адам.

— Това е нелепо! Престани да говориш глупости и да се излагаш.

— Много ще се изненадаш кой от двама ни ще се изложи, ако не ми дадеш онова, което искам. Нещата се обърнаха, Адам. Цял живот съм бил в позицията на губещия и вече ми е дошло до гуша — пискливият му глас се извиси и Лео продължи с обвинителен и едновременно хленчещ тон: — Погледни ме! Добре, не ме гледай. Цял живот се стараете да ме отбягвате. Висок съм метър и петдесет и два…

— Не е честно, особено спрямо татко. Той беше добър с теб. Остана с теб до края…

— Остана, защото не знаеше какво да прави с мен. А аз останах, защото беше безопасно и сигурно. Но сега вече се събудих от онзи сън, разбираш ли?

— Позволил си негодуванието от ръста ти да съсипе живота ти — опита се да го успокои някак Адам. — Но помисли само, Наполеон е бил нисък, обаче…

— Да, затова е излял яростта си върху света.

— Добре, примерът беше лош. Но вместо да изливаш яростта си, опитай се да я превъзмогнеш. Яростта може да съсипе човек.

— Лесно ти е да приказваш! Макар да имаше баща, който никога не превъзмогна чувството си за вина, задето не се е оженил за майка ти.

— Това е ужасно жестоко от твоя страна. Винаги го изтъкваш пред мен, нали?

— А колкото до Джонатан, той щеше да стане лекар — нима всеки бедняк, всеки неграмотен имигрант не мечтае синът му да стане лекар? Горкият Джон, добър човек беше, но и глупак, след като се самоуби заради една никаквица — да, никаквица и ти го знаеш.

— Нищо такова не знам, Лео.

— О, мисля, че добре ти е известно, Адам.

— Чуй ме, имам много работа. Нямам време за подобни глупости. Трябва да те помоля да си тръгнеш.

— Тогава да се върнем към същината на въпроса и с удоволствие ще си тръгна. Просто ми дай онова, за което съм дошъл.

Как да изгони този човек — брат си, този негов невъзможен брат — от кабинета си? Да извика някой от служителите си? Не, щеше да се вдигне страшна врява. Трябваше да опита пак.

— Лео, бъди разумен. Каня те в дома си. Ще поговорим насаме за делата ти. Ема те харесва, тя е една от най-разбраните жени, които можеш да си представиш. Ще те изслуша и ще ти даде практични съвети…

— Но никак няма да й хареса онова, което ще кажа, ако не ми дадеш каквото искам. Колко пъти трябва да ти го повторя? Дай ми онова, за което съм дошъл, Адам, иначе ще си отворя устата. Ще разбия сърцето на Ема, а нямам желание да го правя, защото никога не ми е сторила зло и има прекрасни деца…

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш с това, че ще разбиеш сърцето й? За какво говориш, за Бога?

— За Бланш, Адам. И за съпругата, която обичаш, а си унизил с долната си любовна афера.

Както човек усеща кипването на кръвта, когато е разгневен, така усеща и смразяващия страх, когато кръвта се оттича от сърцето му, или поне така му се струва.

Адам седна на мястото си, два чифта очи се впериха едни в други и никой не продума. Отвън в коридора се смееха някакви жени, гласовете им отекваха в тишината; някой наду клаксон на улицата, а едно куче излая.

С много тих глас Адам попита:

— Какво за нея?

— Неделни следобеди, късни вечери в службата. Много глупаво си постъпил. Гледах те да минаваш през квартала, където живея, и се чудех какво правиш там, така разбрах.

— За Бога, та тя беше важна за бизнеса! Веднъж или два пъти — да, точно два пъти и нито веднъж повече — съм ходил в апартамента й, за да говорим по работа.

— Хайде, стига! Не си хаби силите да се оправдаваш. Били сте любовници от години. Ти — идеалният съпруг и баща. Забавно, нали? Ами малкото ви забавление в „Уолдорф-Астория“ в Ню Йорк? И не отричай, защото тя сама ми го каза.

— Тя… ти е казала? Това е лъжа! Беше изпълнена с омраза, излъгала те е…

— Беше изпълнена с омраза, защото си се възползвал от нея и после си се отнесъл с нея като с прокажена. Ти, когото всички смятат за идеален! Знам, че е било отдавна. Никога не би напуснал Ема, но все пак… искаш ли да й го кажа? Жена като нея — тя направо ще бъде съсипана. Няма да остане с теб. Всичко зависи от теб, Адам.

Адам стисна здраво ръба на бюрото си, сякаш искаше да го разкъса с голи ръце. Ако имаше нож или пистолет, знаеше какво щеше да направи, навярно нямаше да успее да се възпре!

Ще разбие сърцето й. Тя ще бъде съсипана.

— Изнудване — прошепна той. — Ти си истинска отрепка, братко. Отрепка.

— Не, не съм. Знаеш, че не съм такъв. Отчаян съм. Ти имаше всичко. Теб обичаше татко, ти бе преуспелият, благодетелят ни и това ти носеше удоволствие! Но се оказва, че идеалният съпруг е изневерил на жена си, нали така? Пак можеш да имаш всичко — освен половин милион долара, които ще дадеш на мен. След като ги получа, ще изчезна от живота ти. Ще изчезна от живота на Ема. Никога повече няма да ме видиш. Дори няма да знаеш къде съм, Бог ми е свидетел.

Стаята сякаш се олюля пред очите на Адам, таванът се наклони и той усети, че е прекалено замаян, за да остане на крака. Но все още имаше сили да говори.

— Ти си един противен грозник! Винаги си изливал омразата си към света върху семейството си. Когато влезеш в някоя стая, денят помръква от злия ти език. Направи кошмарен живота на баща ни. А що се отнася до отношението ти към мен, колкото по-малко говорим за това, толкова по-добре.

Процедурата не отне много време. Адам подписа банковия чек — касиерът видимо се стресна от размера на сумата — и двамата братя излязоха на тротоара, където хората вървяха по пътя си, както всеки делничен ден.

— Не се чувствам виновен, че приемам тези пари — каза Лео. — Щом можеш да си позволиш да предоставиш за благотворителност огромния палат на онази нейна леля или да платиш за детската стая в библиотеката, както чух миналата седмица, значи можеш да протегнеш ръка и на собствения си брат. Благодаря ти, Адам.

— Аз ще съм ти благодарен, ако изчезнеш от очите ми и не се появиш никога повече. И наистина се надявам да изчезнеш завинаги. Ти си противен, с отровена душа, мърсиш въздуха с вонята си. Бъди проклет! И се махни от живота ми.

— С удоволствие. Никога повече няма да чуеш за мен — и Лео направи лек поклон.

За миг Адам остана загледан след него, докато той вървеше по улицата със смешната си походка, а две малки момичета го зяпнаха и се засмяха, когато ги отмина. О, той щеше да вземе тези пари, които Адам иначе би вложил в някоя добра кауза или би спестил за децата си, и щеше да ги пропилее, както бе изгубил и спестяванията на баща си. Ама че нелепа история — красива жена от стар и известен род. Лудост! Горкият нещастник! Дали Бланш наистина му бе казала, че са били любовници за по-дълго, а не само онези две нощи в Ню Йорк? Защо ли го мразеше толкова?

Спомни си думите на баща си: Понякога хората се мразят, без да съзнават защо го правят. Особено между роднини се случва често. Такъв е животът. И въпреки това сърцето го болеше, като гледаше как онези жестоки момичета се присмиват на брат му…

Тръгна в обратната посока, към магазина. На един завой забеляза старата си приятелка Дорис, която тъкмо се качваше в една прашна кола с две малки деца и някакъв мъж, очевидно съпругът й. От години не се бе сещал за нея, но някой му бе казал, че тя живее някъде в провинцията. Сега си помисли, че където и да живее, със сигурност има по-добър живот, отколкото ако се бе омъжила за него, както бе искала навремето.

Сърцето му се бе свило. Когато е загубил битка, човек заслужава малко почивка, затова реши да се прибере у дома. На билото на хълма, където колата винаги спираше за почивка преди спускането, той се загледа в дома си. Струваше му се, че гледа към опустошена къща, съсипана от огън или наводнение, или някаква друга стихия, която е минала оттам и е оставила след себе си ужасна разруха.

— Рано се прибираш — отбеляза Ема.

— Страшно ме боли глава. Ще се кача горе да полегна.

По стената пробягваха сенки от листата на дърветата.

Отдолу едва доловимо долиташе звукът на пианото; Ема бе започнала урок. Колата на пощальона мина по застланата с чакъл алея.

Ами ако Лео се върне и поиска още пари или просто се разприказва от злоба? Знаеше, че с радост би наранил него, но нима би причинил това на Ема?

Моля те, Господи, дръж Лео далеч от този дом и семейството ми. Моля те!

Годината се изтърколи безмилостно, накъсвана от обичайните събития: рождени дни, ваканции, училищни пиеси и мачове, наред с все повече концерти на квартета на Ема. Но тежкият товар върху плещите на Адам си оставаше.

Неизбежно щеше да се наложи да каже истината за Лео.

Никой роднина, макар и такъв като него, когото рядко бяха виждали, не би могъл просто да изчезне без следа и да не предизвика куп въпроси. И той обясни на Ема, възможно най-просто и безпристрастно, че Лео е поискал от него пари за някакво свое начинание, неизвестно какво, и че той, Адам, му ги е дал, за да се отърве от него.

— Както винаги, се държа противно. Какво друго да ти кажа? Виждала си го. И наистина не ме интересува дали някога ще се върне пак, но му желая всичко най-добро.

— Разбира се. Чудя се с какво ли би могъл да се захване. Сигурна съм, че ще се окаже нещо, което страшно ще ни изненада. Нали знаеш, той е много, много интелигентен.

— „Много, много“? Не, не знам.

— Дори само речта му, начинът, по който се изразява, и подборът на думи би трябвало да ти подскаже, че е така.

— Светът е пълен с красноречиви идиоти.

— Не, не. Говоря за нещо съвсем различно от красноречието. Дори и двамата ни по-големи синове са го забелязали. Анди не казва нищо, но той сигурно почти не си спомня Лео. Но преди няколко дни Джон ме попита защо чичо му вече не е тук.

— Ще му кажа, че е заминал по работа, върнал се е на изток. Липсвали са му приятелите, не се е чувствал добре, нещо такова. И ти можеш да отвърнеш по същия начин, ако отново спомене за него.

— Така и ще направя. Но знаеш ли, мисля, че той всъщност е заминал, за да преобрази живота си, да започне на чисто. Разбирам, че се тревожиш за него, Адам, но подозирам, че той ще подреди живота си и тогава ще се върне тук, за да ни покаже какво е постигнал.

Колко беше проницателна жена му! Независима, талантлива и способна — и все пак така крехка, най-деликатният човек, когото бе познавал. А онова жестоко човече — Лео, което изливаше яростта си към света върху брат си, също крачеше по тази земя.

По време на коледните празници Райли, застанал под гирляндите, пищните венци и червените кадифени панделки, поздрави Адам, който тъкмо минаваше оттам.

— Чух една новина. Разбрали са къде е Мадам Бланш! Живее в Париж, така казва госпожа Маккуин. Шивачките са получили коледна картичка от нея.

— Интересно. Споменава ли нещо за връщане тук?

— Не. Пишело само нещо за Ноел, както наричат там Коледа. Ти нямаш ли вести?

— Господи, не. Тази жена е сърдита на „Кейс-Арнинг“. Сигурно парите не са й били достатъчно. Е, желая й късмет.

Адам усети как му призлява. Въпроси без отговор караха главата му да пулсира. Ами ако реши да се върне? Ако двамата с Лео заговорничат? Но защо да го правят? Дали не го обземаше параноя? Едва ли. Все пак не си бе измислил всичко, което му се бе случило досега…

След вечеря у дома Адам седна пред огъня с книга в ръка. Беше нова — „Погледни към дома, ангеле“ от Томас Улф. Беше чувал да я хвалят много, а и заглавието му се струваше интригуващо. Сега, обръщайки страницата, попадна на думи, които сякаш изскочиха от листа и го блъснаха в лицето: „Кой от нас познава брат си? Кой от нас не е навеки странник и самотен?“

Но той, Адам, не бе самотен! Имаше Ема, другата половинка от съществото му. Ала ако някой дойдеше — може би не днес, но някога, след няколко години или още другия месец — и й кажеше, че той е бил любовник на Бланш, само Бог знае какво биха могли да й кажат… тогава… тогава наистина щеше да остане сам.

А как щеше да се отрази това на Ема? Тя му вярваше. Бяха създали четири деца заедно.

Адам остави книгата, стана и излезе навън. Беше топло за декември и още не се бе стъмнило съвсем, а тревата изглеждаше приветливо зелена. Много далеч, отвъд обширното поле, в една ферма блесна светлинка. Запита се дали човекът, който я е запалил, който и да е той, би могъл някога да узнае за агонията, която Адам изпитваше в този миг.

След малко влезе обратно вкъщи и завари Ема, която бе слязла да послуша радио. Щеше да му е приятно да поприказва с момчетата, но те бяха по стаите си и си пишеха домашните. Затова поседна при жена си и се заслуша в радиото — чу всяка дума, която прозвуча от апарата, но не разбра нищичко.

Хрумна му, че най-мъдрото и най-смелото решение ще е да каже на Ема, защото, ако преди това чуе лъжите от други уста, неговата истина би прозвучала просто като оправдание. Но минаха няколко дни, после седмица и дойде време за големия бал на компанията — официално коледно парти с вечерни тоалети за висшите ръководители и съпругите им.

Ема, с рокля от тъмночервено кадифе, в тон с коледните украси, похвали тоалета:

— Това е последното творение на Бланш и сигурно ще го нося през следващите десет години. Тоалетите й са направо вечни.

Това бе достатъчен повод седящите на масата им да заговорят за Бланш.

— Не мога да разбера защо трябваше да замине толкова набързо. Много добре работеше тук, беше известна във всички модни списания…

— Освен това изкарваше цяло състояние.

— Чух, че имала прекрасен апартамент. Получила е най-доброто от вещите на госпожа Ротхирш — повечето бяха напълно безполезни и безвкусни, разбира се, но Бланш е наследила най-хубавите.

— Жените в нейния отдел смятат, че е имала любовна връзка, която не е потръгнала добре.

— Ама че шега! Една връзка ли? Тя имаше безброй такива.

— Не, говори се, че имало една по-специална връзка, с някакъв мъж, по когото била луда.

Всеки нерв в тялото на Адам бе опънат до скъсване. Накрая той се намеси в разговора и попита един от присъстващите какво мисли за предстоящите избори.

Ден-два по-късно успя уж случайно да се натъкне на Райли в складовите помещения. Подхвана разговор, като го попита за новата му внучка, прие благодарностите му за парите, които бе вложил в банкова сметка на името на детето, и постепенно мина на друга тема:

— Наистина ли има много клюки за Мадам Бланш? С изненада чух да приказват за нея на партито онази вечер.

— Където има жени, винаги има клюки — Райли сви рамене. Това би могло да не означава нищо, но ако Адам искаше да търси някакъв смисъл в бързия му поглед към вратата, можеше да означава какво ли не.

И той взе решение. Най-късно до месец щеше да говори с жена си.

Не можеше да го направи у дома, където всеки — особено децата или дори Руди и Риа — щеше да стане свидетел на неизбежната сцена. Опитваше се да си представи реакцията на Ема. Отначало щеше да се слиса и нямаше да иска да повярва… а после дали щеше да избухне в ярост, или да бъде погълната от тъга? Или пък много вероятно смесица и от двете, унило си помисли той.

Онзи завой на речния бряг щеше да е най-подходящото място. Там рядко имаше някой друг, освен водните кокошки. И спомняйки си за следобеда преди толкова години, когато бяха лежали един до друг и той се бе отдръпнал от нея, докато още можеше да се контролира, Адам се прокле, че не е направил същото и в онези проклети вечери в Ню Йорк; та той дори не желаеше онази жена!

В един мек и необичайно топъл за сезона следобед двамата с Ема се качиха в колата. Преборил изкушението да отложи за пореден път изповедта си, Адам бе предложил заедно да свършат някои задачи в един от малкото дни, когато не работеше в кабинета си следобед.

— Да се отбием до реката по път — предложи той.

Дърветата и храстите бяха голи, но сигурно бяха останали дребни плодове по клоните им, защото имаше доста птици, отбеляза Адам, когато спря колата.

— Има много сойки и чинки — посочи той. — Сега няма листа и сигурно лесно ще мога да видя къде гнездят. Често съм се питал къде се крият.

Наблизо не се виждаха никакви гнезда и той измина доста голямо разстояние по речния бряг, отчаяно търсещ думи. В същото време се чувстваше и леко глупаво, защото Ема вероятно се чудеше защо е направил такова голямо отклонение от пътя си, за да търси птичи гнезда. Точно с тези думи го посрещна, когато се върна при нея:

— Не си се отклонил толкова встрани от пътя само за да търсиш птичи гнезда! Вече и бездруго закъсняваме, затова тръгвай, освен ако нямаш и нещо друго наум. Така ли е? Май има и друго.

Той сведе очи към земята, където дребен черен бръмбар се мъчеше да се покатери върху излъсканата му английска обувка. После погледна Ема и призна, че има и друго.

— Става дума за една много объркана история, която пазех в тайна, защото знаех, че ще те заболи. А ако мога да ти спестя болката, бих дал да ми отрежат и дясната ръка, Ема.

Толкова добре я познаваше, че почти можеше да предугади шеговития й отговор още преди да го е чул.

— Какво има? Да не би отново да си купил някакъв екстравагантен подарък за мен или за децата, както обичаш да правиш? Като онази гривна, която обожавам, макар да струва цяло състояние?

— Ще ми се да беше така. Не, става дума за една история, в която са замесени Лео и Бланш — помълча за миг. — И аз.

Търсеше подходящите думи, помълча известно време и след като намери няколко, с които да започне, зададе въпрос:

— Помниш ли, че наскоро дадох доста пари на Лео? Но не беше точно така, както ти го описах. Той ме заплаши, затова се наложи да му ги дам.

— Заплашил те е?

— Да. Каза, че ще дойде при теб и ще ти разкаже нещо за мен, което щеше да ти причини голяма болка. И понеже това… или поне по-голямата част от него… е лъжа… Толкова се борих със себе си… но трябва да ти призная истината.

Бе стигнал далеч, до самия ръб на пропастта, и бе късно да се върне назад. Затова скочи напред.

— Нещо се случи онзи път, когато заминах за Ню Йорк. Бланш се намираше в същия хотел. И се случи нещо, което никога не биваше да става. Не може да се обясни. Направо ми се гади, щом се сетя. Казвам си, че е било заради шампанското, макар да не бях пил много. Както знаеш, не държа на пиене. Имаше някаква кукичка или копче, което се бе закачило за роклята й и тя не можела да я свали, без да я разкъса. Затова ме помоли да й помогна, а аз не исках, но как да й откажа? Затова отидох…

Бе започнал да говори несвързано, да губи нишката и да трепери под втренчения поглед на Ема.

— Да не се опитваш да ми кажеш, че си се любил с Бланш?

— Не съм се любил! — извика той. — Нямаше нищо общо с любовта. Но се случи и всичко свърши… Беше истинска лудост. Не мога да го обясня. Едва ли някой някога е могъл.

Сега Ема се извърна от него, залитна и щеше да падне, ако не я бе подхванал.

— Не ме докосвай! — изкрещя тя. — Махни ръцете си от мен, копеле!

За втори път в живота му някой го наричаше с тази дума право в лицето. Разликата бе, че сега си го заслужаваше.

— Мисля, че полудявам — заплака Ема. — Толкова години… четири деца… и половин съпруг. Делила съм съпруга си!

— Не, Ема, не! За Бога, чуй ме. Моля те! Повярвай ми, беше един-единствен път.

— Да ти вярвам? И защо?

— Кълна се в живота на четирите ни деца. Погледни ме, Ема, погледни ме!

— Не ме интересува в какво се кълнеш. Как си могъл… с нея… през цялото това време съм се срещала с нея, говорила съм и не съм знаела! Но тя е знаела. Как ще се почувстваш, ако разбереш нещо за новия челист в квартета ми? Той е много привлекателен мъж. Искаш ли да ме делиш с него?

— Ема, Ема, изслушай ме! Казах ти, че беше само една безумна нощ. Как бих могъл да обичам онази жена? Та аз дори не я харесвах особено. Изпитвах съжаление към нея, ако искаш да знаеш.

Тя се извърна рязко към него и се развика:

— Къде е тази вещица? Къде е?

— Казаха ми, че е в Париж. Райли ми каза.

— Иска ми се да умра — разплака се тя и сълзите се търкулнаха по бузите й. — В какво да вярвам вече? Някоя сутрин слънцето няма да изгрее, но дори и това няма да ме изненада. Някой ден пет плюс пет вече няма да е десет, но и това няма да ме изненада. Всичко е възможно. Да, всичко. О, такава жена… която уби невинния ти брат. Не, не невинен, а наивен. Да не види що за човек е тя. А ти… ти…

Ема се отпусна тежко на един камък и скри лице в дланите си. Пред очите на Адам проблесна спомен: на същия голям камък някога седяха двамата, велосипедите лежаха на тревата, а наблизо бе кошницата с обяда и поничките на Риа. Искаше му се да я прегърне, да я утеши по някакъв начин или дори да поплаче с нея, затова се приближи и се наведе.

— Стой далеч от мен — рече тя, изведнъж притихнала. — Говоря сериозно. А сега искам да се върна у дома. Закарай ме вкъщи.

— Недей, нека постоим тук, да поговорим още, докато се почувстваш малко по-добре. Искам да ти помогна. Искам двамата да преодолеем това. Обичам те, Ема.

— Само се притесняваш, че някой ще ме види в това състояние. Да не мислиш, че искам да изплаша децата? Ще се прибера в спалнята си. Имам треска, може да съм болна от грип и никой не бива да се доближава до мен. Това е обяснението. Толкова.

Щом се върнаха в къщата, тя хукна нагоре по стълбите. Когато я последва след няколко минути, Адам я завари до килера със спалното бельо, откъдето бе извадила одеяла, чаршафи и възглавница.

— За кого е това, Ема? — попита той спокойно, сякаш искаше спокойствието да е заразно и да се предаде и на нея.

— За мен. Ще спя тук — тя посочи към стаята, където бе живял Саймън, и добави: — Утре ще преместя и някои от дрехите си, но сега съм прекалено уморена, за да свърша всичко.

Дали сгреши, че й каза? Ето какво бе постигнал с признанието си. От друга страна — насреща му стоеше Лео, сякаш го виждаше на живо пред себе си, Лео с неговата крива усмивка и заплахите му. Каза си, че трябва да се успокои. Че всичко ще се оправи накрая.

— Ами когато се върнат децата, Ема? Ами вечерята днес?

— Тази вечер няма да се храня с вас, защото очите ми са много подпухнали. Но утре всичко ще е нормално. Ще имам уроци и ще живея, както досега. С единствената разлика, че няма да деля леглото си с теб. Би било прекалено.

На сутринта вратата й се оказа заключена. Отвори му, загърната в плътен халат, след като Адам почука тихичко.

— Изглеждаш по-добре тази сутрин — каза той. — Надявам се, че и се чувстваш по-добре.

— Много добре се чувствам, благодаря. Сърцето ми е разбито, но иначе съм съвсем наред.

— Какво да направя за теб? Само ми кажи.

— Обясни на Риа, че съм се успала днес, но иначе съм по-добре. Погрижи се момчетата да се качат на училищния автобус. После заведи Айлийн на детска градина. Аз ще я прибера оттам. Дотогава ще съм се стегнала съвсем.

— Ема, знам, че това е много болезнено за една жена…

— Нищо не знаеш. Какво ли знае един мъж за чувствата на жените? До неотдавна дори смятахте, че не сме достатъчно умни, за да гласуваме. Но аз се замислих за доста неща, лежах будна снощи и мислих, и изведнъж доста случки ми се изясниха. Онази жена почти винаги си намираше някакво извинение, когато я канехме на гости. Веднъж отидох на проба за една от роклите с безумно високите й цени и усетих някаква хладина от нейна страна. Беше много учтива, разбира се, но студена. Сега разбирам защо.

Да, той също разбираше. Тя и богатата й леля, Париж, Лондон, музиката и, нейната къща, децата й…

— Трябваше да се сетя. Подсъзнателно вероятно съм се досещала. Все пак не съм чак толкова наивна.

— Ема, казах ти цялата истина. Беше само един кратък и противен епизод, който изобщо не биваше да се случва. Но жените умеят да прощават. Могат да простят и много повече от това. Във Франция съпругите се примиряват с любовниците на мъжете си. Дори и президентите им…

— Тук не е Франция. Но въпреки всичко, може би така им е по-добре. Тогава и съпругите могат да правят каквото си искат.

— Не искаш да кажеш това.

От долния етаж долетяха звуците на сутрешното оживление в дома им; момчетата се боричкаха весело в коридора, Айлийн викаше майка си, а Риа крещеше, че всички ще закъснеят за автобуса.

Ема затвори и заключи вратата под носа на Адам; той изтича надолу да укроти децата; после щеше да се опита да успокои и бурята в душата си.

Всичко изглеждаше в идеален ред. Айлийн, която още на три години бе решила, че е твърде голяма за високото столче, сега седеше удобно върху куп телефонни указатели. Адам ги подкани с обичайното:

— Нека се редуваме и всеки да разкаже как е минал денят му в училище.

След като всяко дете споделеше преживяното, разговорът обикновено се подхващаше от родителите: новини, спорт, политика, приятели, сметката от водопроводчика, някой нов филм, книга или какво е казал ветеринарят за зъбите на малкия бял пудел.

Но напоследък този обичаен модел се бе променил. Реплики и бележки се разменяха между всички около масата, освен между майката и бащата. И един ден Джонатан се поинтересува от това:

— Какво има между теб и татко? Двамата не си говорите.

— Няма нищо — отвърна Ема. — Говорим си.

— Татко — настоятелно продължи Джон, — с мама скарани ли сте?

— Изобщо не съм скаран с никого — увери го Адам. — Но хората понякога не са в особено разговорливо настроение.

И той погледна многозначително към Ема. Тя разбра какво има предвид. Казваше й, че няма смисъл да се крият от интелигентно момче като Джон. Тогава се намеси Айлийн:

— Трябва ми чиния за сервиза на Сузи. А също и още една кукла като нея, само че с червена рокля.

— Помоли Бланш да ти донесе. Тази ти е подарък от нея — посъветва я Анди.

— Тя замина някъде, нали? — намеси се Джеймс. А когато Ема го попита откъде знае, той обясни:

— Бях на обяд при приятеля ми Пол и чух майка му да го казва.

Ема седеше сковано, сякаш напрегната до краен предел. Никога нямаше да се отърве от това видение, от представата за онази противна жена с Адам, как дантелената й рокля се смъква надолу и той… и тя…

Ден след ден седеше на масата с изправен гръб и привидно весела заради децата, но нито с дума, нито с жест показваше, че забелязва присъствието на Адам.

— Мина повече от месец — отбеляза той, докато се разминаваха по стълбите. — Колко дълго ще продължаваме така? Няма ли прошка? Нима ще бъда наказан и обречен завинаги заради едно прегрешение?

— Не си наказан. И не си обречен. Заобиколен си с чудесни грижи. Домът ти е подреден. Храната е сервирана навреме, дрехите ти са изгладени, децата ти имат грижовна майка — няма от какво да се оплакваш, освен че не искам и няма да споделям леглото ти.

Тя се прибра в стаята, където снимката на Саймън още стоеше върху една ракла, седна на леглото и се загледа в остарялото му лице. Може би беше „вкарал в беля“ майката на Адам, а после я бе изоставил, защото е срещнал друга. Напоследък таеше в мислите си подобни грозни предположения, нехарактерни за нея. Те не бяха в съзвучие с любовта към музиката. И все пак много композитори на едни от най-възвишените музикални творби в световната история бяха вършили доста грозни неща. Ако се е случило само веднъж, тогава навярно — независимо колко я болеше — можеше да приеме, че е било заради изпитото вино.

Предния ден Адам я бе попитал какво да обясняват на децата за чичо Лео. Бяха разговаряли по телефона, което за Ема бе по-лесно, отколкото лице в лице.

— Децата задават много въпроси — каза тя, — затова отговорите ни трябва да съвпадат. Джон се чуди къде е чичо му. Отново му казах, че е заминал на изток.

— Обяснението едва ли го е задоволило. Смята, че има нещо нередно, и иска да знае какво е. Почти е невъзможно да го заблуди човек.

— Тогава да не го заблуждаваме. Кажи му, че е имало спор помежду ви, но е много личен — и толкова.

— И е забелязал, че не говориш с мен. Всички знаят, че не спиш в общата ни спалня.

— Вече не ми е удобно в старото легло.

— Това са глупости и те го знаят. Момчетата на тяхната възраст мислят за секс по седем дни в седмицата. Спомням си собствените си мисли за майка ми и баща ми. Има моменти, дори и сега, когато онази стара история, тъжната истина или по-скоро неистина, ме преследва.

— Съжалявам за тези твои спомени, но не мога да ти помогна.

— Не те моля да помогнеш на мен. Помисли за децата.

— Значи смяташ, че ще останат белязани за цял живот, защото не спя с теб?

— Що за въпрос? Ема, моля те… Искам да се върнеш при мен. Толкова много съжалявам, че те нараних.

— Трябва да изляза да взема Айлийн. Ще затварям.

Телефонната линия прекъсна и в къщата настана пълна тишина. Човек можеше да се удави в подобна самота. Отиде до кухнята, за да каже нещо на Риа, макар и само за да чуе човешки глас.

— Надявам се, че се чувстваш по-добре тази сутрин — каза Риа.

— Малко по-добре, да. Благодаря ти, Риа.

Тя знае. Разбира се, че знае, макар че едва ли се досеща за причината.

Скоро цялата околия, целият им малък свят — приятелите им, родителите на приятелите на децата им и всички в „Кейс-Арнинг“ щяха да разберат, че не всичко е наред в дома им. Нека знаят. Тя няма от какво да се срамува, казваше си Ема. Имаше си гордост. Пък и вината не беше нейна.

Но сякаш дяволът си нямаше друга работа и дори и в най-невинните разговори тази тема все изникваше. Една вечер, на концерт в училището, една съседка описваше роклята, която щяла да облече на някаква сватба:

— Минали са седем години, а сякаш е ушита вчера. Но е модел на Мадам Бланш, от най-прекрасния шифон на цветя. Мисля да я нося вечно. Тоалетите й са истински произведения на изкуството.

Друг път се шегуваха в дома на Джордж Кейс. Покана от семейство Кейс не биваше да се отказва, освен ако нямаха спешен медицински случай. Там една дама с ужасно чувство за хумор намеси и Бланш в разговора:

— Една от шивачките — май беше госпожа Маккуин — е била много добра приятелка с нея. Тя смята, че Бланш е била влюбена в съпруга ти, Ема, и че всички са знаели за това. И как не? Такъв красавец като него… Сигурно е било така.

— Що за бръщолевене! — възкликна Адам. — Та аз съм разменял не повече от десет думи на месец с тази жена.

В колата на връщане не си казаха нищо. У дома Ема отиде направо до дрешника, където бяха окачени най-хубавите й рокли, всяка в специална предпазна торба. Тя ги измъкна навън: бродирана бяла коприна, синьо кадифе, летни ленени рокли на цветя — бедните семейства щяха да получат всичко. Ако никоя жена не искаше да ги облече, тогава децата можеха да ги използват като карнавални костюми за Вси светии.

А следващите три вечери, оправдавайки се с тежка заразна настинка, Ема не се появи на масата за вечеря.

Главата й щеше да се пръсне. Искаше й се да заспи рано и да се събуди късно на другия ден, макар че дори това не й носеше облекчение заради сънищата. Имаше един особено неприятен кошмар, в който се чувстваше напълно безсилна. Сънуваше, че шофира към пристанището, където — както много често бе правила в живота си — трябваше да се качи на кораб за Европа. Вече можеше да го види — огромен тъмен силует до кея, с пушек, издигащ се от комините. Беше готов да отплава. Но колата попадна в задръстване и тя трябваше да излезе от нея и да се затича. Тичаше с всички сили, но сякаш не помръдваше изобщо. Краката й се движеха нагоре-надолу, но на едно и също място. А корабът отплава бавно без нея, докато тя продължаваше да тича.

Вечер двамата винаги се бяха разхождали заедно. Беше тяхното лично време, когато момчетата се занимаваха с домашните си или вече си бяха легнали. Повечето пъти си приказваха, но понякога поспираха, за да послушат хора на щурчетата или вика на совата, или просто шумоленето на вятъра в клоните на дърветата.

Адам го наричаше „вслушване в звуците на света, на истинския свят“. Тя го разбираше. Градът, магазинът, парите — тези неща щяха да преживеят периоди на възход и падение, както много пъти преди, но щурчетата, птиците и вятърът щяха да останат тук. Както винаги.

Застанала до вратата на терасата откъм гърба на къщата, Ема гледаше как Адам се изкачва обратно нагоре по хълма и знаеше откъде е минал. Големият черен пудел полегна на земята до краката му, когато той се обърна да се полюбува отново на гледката. Носеше по-малкото бяло куче и галеше гърба му.

Ема сякаш можеше да надникне в главата му. Сега той си мислеше колко кратък е животът — животът на това любящо дребно животинче, както и на всяко друго живо същество. Подобни моменти бяха почти като религиозно изживяване. Ема добре знаеше, че макар и не често, Адам имаше такива мигове и това бе известно единствено на нея. За другите той бе просто онзи умен човек, „който умее да постига всичко“.

Но някои неща никой друг не знаеше. Съпругът й не понасяше някой разгневено да удари дете и почти винаги се намесваше, дори и на публично място; не носеше други вратовръзки, освен раирани; обичаше сутрешното си кафе хладко; спеше без възглавница и гол през лятото; мразеше да ходи на работа в официален костюм и с колосана риза; винаги даваше много голям бакшиш, където и да ходят, защото: Ако Бог бе решил друго, на мястото на този човек можех да съм аз.

Ема се разплака и се дръпна от вратата, а после изтича бързо горе в стаята, която бе станала нейна. Там, застанала до прозореца, отново се загледа навън. Адам още галеше кучето и се взираше в равните поля. А тя продължаваше да плаче.

Върна се назад във времето: спомни си за онзи ден във вагон-ресторанта на влака, за разходката с любимия край речния бряг, за брачното им ложе, за бебето Джон и останалите бебчета, а после времето отново се изниза пред очите й, за да не се върне никога повече. Ние сме двете половинки на едно цяло, казваше Адам. След като се бе стъмнило съвсем, тя чу стъпките му по стълбището. Сигурно носеше на ръце стария бял пудел, който вече не можеше да се катери нагоре. От тихите звуци в коридора разбра, че той проверява стаите на децата, за да види дали всички спят и лампите са угасени. После щеше да нагласи постелките на кучетата в коридора. Чу го как отива до голямата спалня и затваря вратата.

Изведнъж усети, че страхът я кара да трепери от глава до пети. Когато човек изгуби нещо ценно в тъмнината, се моли да го намери отново.

Тя почука на вратата:

— Адам? Аз съм твоята Ема. Моля те, искам да вляза.

Десет месеца по-късно семейството стоеше събрано около бебешка люлка, украсена с розови панделки, и гледаше малкото розово вързопче, увито в одеялце.

— Хубаво е, че е момиче — каза Анди. — Ще си играе с Айлийн и така няма да ни се пречкат.

По-големите момчета се засмяха. Адам се запита какво ли си мислят всъщност; повечето момчета в юношеска възраст не се сдобиваха внезапно с още една сестричка. Но всички изглеждаха много доволни и силно заинтригувани от бебето.

— Мисля, че ще е с червена коса като мен и теб, мамо — обади се отново Анди. — Виждаш ли мъхчето по главицата й?

— Големият въпрос сега — подхвана Ема — е името й. Двамата с баща ви искахме вие да дадете предложения.

— Не може да се казва Сузи — обади се Айлийн, — защото това е името на куклата ми, а тя си е моя.

— Разбира се — успокои я Адам. — Не може да е Сузи. Какво ще кажете за Емили? Момчетата бяха на мнение, че твърде много прилича на Ема.

— Ами Вирджиния, като гаджето на Джон? — предложи Джеймс, което естествено предизвика бурните възражения на брат му.

— Вече не я харесвам и ти го знаеш. Пък и никога не съм я харесвал чак толкова.

Анди се засмя:

— Ами Кейт, като Кейт Смит? Ти харесваш дебеланки.

Така продължиха сред смях и спорове, докато Джон не даде сериозно предложение:

— Какво ще кажете да я наречете на твоята майка, мамо? Айлийн е кръстена на майката на татко, значи сега е твой ред.

Адам бързо се намеси:

— Луиз. Това име харесваме и двамата, а щом никой от вас не успя да измисли по-хубаво, значи така ще се казва. Сега, момчета, вече имате две сестри, за които да се грижите, и знам, че ще го правите.

— Тези две момичета може да пораснат достатъчно силни, за да се погрижат те за братята си — засмя се Ема. — Ние, жените, сме много издръжливи.

Адам не предполагаше, че тази нейна шеговита реплика, изречена пред всичките деца, събрани около бебешката люлка, ще го притесни. Но тя го прониза като стрела право в сърцето или в главата, или където там се съхраняват спомените, които никога не изчезват от съзнанието на човек. Преди десет месеца Ема бе почукала на вратата му и сега имаха това бебче. Преди дванадесет месеца той бе лежал в леглото си, отправяйки молитви към Бога: Моля те, Господи, нему позволявай да се върне. Моля те! Това му бе причинил Лео. Братът, към когото винаги се беше държал добре.

Ти си с отровена душа, противен си и мърсиш въздуха с вонята си. Бъди проклет!

Лео бе извадил на показ чувства, които Адам не знаеше, че притежава, бе предизвикал разяждаща омраза, на каквато не знаеше, че е способен.

Погледна двамата си по-големи синове — на тринадесет и на петнадесет, все още далеч от възмъжаването. Но някак му напомняха за един друг млад мъж: за брат му Джонатан, възмъжал още като дете. Истински и верен бяха думите, които го описваха. Почтен и човечен.

Същата вечер той повика двамата си синове, за да ги помоли нещо насаме.

— Много е важно да ми дадете дума и да спазите обещанието си. Отнася се за брат ми Лео. Ще ми обещаете ли никога да не говорите за него, нито дори да споменавате името му, пред когото и да е? Моля ви за нещо много сериозно и зряло. Що се отнася до мен, той не съществува и така би трябвало да е и за вас — дори когато някой ден се ожените, та чак до края на живота ви. Ще го направите ли?

Два чифта стреснати очи срещнаха погледа му. Бяха много сериозни. Видя в тях мъжете, в които щяха да се превърнат само след няколко години: почтени, отговорни и силни. Видя също, че разбират молбата му, че знаят и са знаели от самото начало, че нещо важно се е случило в семейството им — вероятно нещо, свързано с жена. Да, момчетата на техните години знаят всичко за това, освен болката, която то носи.

Те разбираха, че се отнася с тях като с мъже, и отговориха като такива. Всеки стисна ръката му.

— Обещавам най-тържествено — каза Джон.

— Честна скаутска — заяви Джеймс.

Адам целуна синовете си, благодари им и се върна горе при Ема.

Двадесет и втора глава

Времето лети. Покарват нови зелени листа; когато станат кафяви и опадат, сезонът им е свършил; внезапно е изминала цяла година.

Това бе хубав град, особено добър за Адам Арнинг. Понякога имаше усещането, че се носи по гладките води на океана и никакво вълнение не нарушава спокойствието на плаването му. Бизнесът му, въпреки Голямата депресия, оцеляваше. Децата му бяха здрави и ако понякога му причиняваха тревоги, те бяха незначителни.

Би било лесно човек да приеме за даденост тази благодат. Но покоят и благоденствието не бяха дадени всекиму и онези, които ги имаха, трябваше да се отплащат за тях. Затова Ема обучаваше безплатно талантливи деца, които нямаха достатъчно средства; Адам добави нови декари и площадки за игра към парка, който вече бе направил в града; двамата превърнаха старото кино в концертна зала и канеха оркестри да свирят там; освен това правеха малки подаръци на хора като сина на Арчър, който искаше да се запише в училището на прочут майстор готвач в Ню Йорк.

Годините се нижеха. После внезапно дойде неделя, седми декември хиляда деветстотин четиридесет и първа, и животът на всички рязко се промени след бомбардировката над Пърл Харбър.

През следващия май, в деня след завършването на колежа, без дори да го обсъди с родителите си и без да чака да го мобилизират, Джонатан направо се записа доброволец във военновъздушните сили. После двамата с Елизабет Даниълс отидоха до Градския съвет и сключиха граждански брак. А след това позвъниха на вратите на родителите си и заедно им съобщиха новината.

Какво да направи или да каже един родител в случая? Нямаше абсолютно нищо, което можеха да направят; този двадесет и две годишен момък не бе чакал да го подтикват или принуждават; беше се втурнал да изпълни дълга си към родината. Какво да каже един родител, освен да покаже радостта и гордостта си, докато храбро прикрива страховете си?

— Женени! — извика Ема и прегърна младоженката. — Направо ни смаяхте. Но се радваме, че си именно ти, Лизи. Сигурна съм, че стотици пъти си чувала как двете с майка ти ви разхождахме заедно в бебешките колички. Хайде, казвайте, какви са плановете ви? Кога заминавате?

— Отивам във военновъздушно училище — обясни Джон. — Искам да пилотирам бомбардировач. Затова другата седмица заминаваме на юг. Лизи ще остане с мен, докато замина зад океана. Може да си намери някаква работа, докато аз се обучавам.

Изглеждаше горд, толкова млад и толкова уязвим. Адам преглътна с мъка, преди да проговори:

— Трябва да се съберем с родителите ти, Лизи, и да ви направим тържествено изпращане.

— Така казаха и мама и татко.

— Тогава ще имаме две тържествени изпращания — категорично заяви Ема. — Можем да седнем на отрупана с храна маса два пъти в една седмица, нали?

Стояха на входната врата и гледаха как колата на Елизабет изчезва в далечината. Когато се спогледаха, осъзнаха, че никой от двамата няма думи да изрази чувствата си, затова всеки се зае със своите си задачи.

Ръката на Адам трепереше и той се срамуваше. Кой беше той, че да се различава от стотиците хиляди бащи, чиито синове щяха да посрещнат вражеския огън? Но нима и техните ръце не трепереха? Ала в мислите му бе първият Джонатан. Една подобна загуба в семейството сигурно бе достатъчна за всеки. Срамуваше се, макар винаги да се бе гордял с оптимизма, с увереността си, че ако запазиш разума си и посрещаш всичко спокойно, то нещата ще се наредят. Сега, когато трябваше да бъде уверен, нямаше и грам спокойствие. Докато седеше на сигурно място в малкия си кабинет, си представяше как синът му пада със самолета си, обвит в пламъци.

А ако войната продължеше, тогава и Джеймс щеше да замине…

Стана от стола и излезе навън в пролетния ден, където птичките се бяха скупчили около хранилката си, а жълтите главици на нарцисите бяха изпъстрили моравата. В кинопрегледите напоследък бяха показвали такава пролетна картина, сякаш разпокъсана на парчета, с изровена от бомбите земя, срутени къщи и убити млади мъже. Ако той можеше да стори нещо, за да спре ужаса, би го направил, но нямаше какво.

Анди люлееше Айлийн на люлката в двора. Беше добро дете, много мило, но не отличен ученик като Джон и Джеймс, у него липсваше тяхната амбиция за успех. Въпреки това успяваше да постигне каквото желае. Понякога на Адам му се струваше, че всички в града познават Анди Арнинг, както и че той — дружелюбен, енергичен и дори малко прекалено любопитен — познава всички.

Беше само на четиринадесет. С Божията воля тази война щеше да свърши, преди да се наложи да последва братята си отвъд океана…

Адам стоеше на двора, наблюдаваше децата си и се питаше какво ли им е приготвил животът и какво те ще направят с живота си, ако имат късмет. Определени способности и умения бяха вродени. Преди години първият Джонатан добре знаеше какъв иска да стане, а сега Джеймс май вървеше по неговите стъпки. Джонатан щеше да наследи мястото на баща си в бизнеса. Момичетата, разбира се, щяха да се омъжат. И двете бяха красавици и щяха да станат още по-хубави след няколко години. Никоя нямаше да прилича на майка си, но пък колко жени притежаваха красотата и таланта на Ема?

Изглежда, музикалният талант се бе изгубил в това поколение. Айлийн, на единадесет, от три години вземаше уроци по пиано и вече започваше да се бунтува. Тя си бе бунтарка. Сега крещеше от удоволствие и полите й се вдигаха високо, докато летеше на люлката, а Луиз кротко чакаше реда си отстрани. Три години по-малка от сестра си, тя сякаш вечно чакаше реда си, и то доста дълго. Беше прекалено срамежлива и притеснителна.

Много лесно бе да създадеш деца и те да се появят на бял свят. Адам си мислеше, че сложното е какво да направи с тях и за тях след това. Струваше му се, че напоследък има много повече неща, за които един родител трябва да се тревожи, отколкото по-рано. Саймън със сигурност никога не бе стоял да наблюдава децата си и да планира бъдещето им. Сега възможностите бяха неограничени. Всеки можеше да стане какъвто пожелае. Днес родителите се притесняваха и за психическото равновесие; Фройд имаше вина за това.

Адам извика на Анди:

— Виж плачещите върби. Трябва да се полеят. Вземи маркуча, Анди, моля те, а аз ще се погрижа за люлката. Хайде, Айлийн, слизай, ред е на Луиз.

— Още малко. Не ми е свършило времето, татко.

— Напротив, свърши. Гледам ви от десет минути. Хайде, слизай!

— Луиз е такова бебе. Иска всичко, защото е по-малка.

— Не е вярно. Не е казала и думичка. Качвай се, Луиз.

Понякога Адам се ядосваше на Айлийн. Не беше достатъчно женствена. Вече изобщо не си играеше с кукли, а се мотаеше покрай братята си, които съвсем не я искаха, докато тренират футбол. Но много се стараеше да не показва раздразнението си. И отново си спомни за баща си, който никога не бе крил факта, че Лео го дразни — не че изобщо можеше да има сравнение между някое от децата му и Лео.

Доста време не се беше сещал за брат си. Лео сякаш бе изчезнал от лицето на земята. Какъв смисъл да си спомня за човек, който вече не съществува? А и как да се занимава с миналото, когато светът — или поне голяма част от него — бе пламнал?

— Хубаво е — подхвана Ема, докато слушаха новините по радиото по-късно същата вечер, — че Джон поема пътя си в живота с прекрасно и сериозно момиче, на което може да се разчита, а е и от добро семейство. Ще е чудесно да имаме общи внуци с тях. Помисли за това, Адам.

Тя се стараеше с обичайния си оптимизъм да го утеши. Но докато лежеше до нея в спалнята, той сънуваше кошмари и не успяваше да ги спре: най-напред виждаше усмихнатото лице на Джон под козирката на униформената му шапка, а след това самолетът му се разбиваше в пламъци. После се появяваше лицето на първия Джонатан, съвсем ясно различимо, чак до бледите бръчици от тревога по челото му, а после Лео… Наговорих му ужасни неща, които навярно не биваше да изричам, макар да ги заслужаваше… Чуваше и гласа на баща си, който му казваше, че понякога хората просто се мразят един друг… Лица, лица…

Двадесет и трета глава

Навън падаше ноемврийският мрак, докато вътре, за пръв път от много години, всички столове около масата бяха заети: Ема седеше в единия край и в момента режеше пая, а Адам — от другата страна, където бе таблата с остатъците от пуйката. Усмихнаха се един на друг безмълвно. Нямаше нужда от думи. Момчетата си бяха у дома.

Всичко бе постарому. Огънят пращеше в камината, свещите грееха на масата, а в главата на Адам проблясваха откъслечни спомени: как очаква със свито сърце пощата, как гледа седмичния кинопреглед с разрушенията от войната, колко пъти се бяха редили да дават кръв, как малките момичета се бяха научили да плетат чорапи за войниците и колко много се измъчваше Анди от отказа да го мобилизират заради лошото му зрение.

Тъкмо сега Джеймс отново го уверяваше, че „без хора като теб, които да работят във военните заводи, Анди, армията нямаше да разполага с оръжия“.

Джеймс имаше подход към хората. Нищо чудно, че искаше да стане лекар — винаги бе искал да стане такъв.

Вече всички ядяха второто си парче тиквен пай, когато Адам попита Джон дали няма най-сетне да свали униформата.

— Ами няма да е скоро, татко.

— Какво искаш да кажеш? Че си толкова хубав с нея, майор Арнинг, със златните си пагони, че не можеш да понесеш мисълта да се разделиш с нея ли?

Адам се шегуваше, но със златните офицерски пагони и лентичката на гърдите Джон наистина изглеждаше изключително привлекателен.

— Не. Взех решение. Оставам на служба.

— Оставаш? Как така оставаш?

— Харесва ми този начин на живот. А и Елизабет няма нищо против.

Джон огледа смълчаните им лица, които се бяха извърнали към Адам, сякаш водени от една-едничка мисъл.

— Винаги сме мислели, че ти ще поемеш бизнеса — изтъкна Адам.

— Знам и много се интересувах от него. Оценявам високо шанса, който ми даваш, и винаги ще го ценя. Но сега сърцето ми принадлежи на военновъздушните сили. Четири години прекарах там и те ме промениха.

Сърцето на Адам се сви. Заседна като топка в гърлото му. Синът му трябваше да го наследи. Да продължи в бъдещето онова, което той бе създал почти от нулата. Вярно, нямаше право да определя живота на синовете си, но един баща има право на надежда.

Изминаха няколко минути, преди да успее да отвърне:

— Не мога да изразя разочарованието си, Джон. Разбира се, нямам право да съм разочарован, но съм длъжен да бъда откровен с теб. Макар и да е егоистично, поне съм откровен.

— Съжалявам, татко. Наистина. Знам, че искаше да предадеш всичко на някого от нас.

— Разкажи на всички какво правеше ти на тихия фронт, Анди — намеси се Ема, за да наруши неловката тишина.

И Андрю започна с историите си. Отново напълниха чашите с вино. Ема предложи на всеки сладолед, а после донесе и купата с плодове. Болезнената тема бе забравена. През изминалите тежки години писмата на момчетата не бяха разкривали почти нищо. Едва сега узнаха, че Джон е пилотирал един от бомбардировачите, прекосили Ламанша по време на десанта в Нормандия, и че Джеймс е прекарал две седмици в изоставена немска ферма по време на последната отчаяна битка за надмощие.

Да, бяха изпълнили дълга си. Всякакво разочарование от негова страна беше маловажно и изглеждаше като неблагодарност. Такива мисли го измъчваха на следващата вечер, когато на вратата се почука тихо и Анди влезе в кабинета, където баща му работеше.

— Питах се — започна той — дали не мога аз да работя в магазина. Какво ще кажеш, татко?

Бащата се почувства засрамен пред момчето си. Но синът му вече не бе момче — беше на осемнадесет, а разсъждаваше зряло като тридесетгодишен мъж! Но у него все пак имаше нещо, което караше хората да го оприличават на момче. Какво, за Бога, би могъл да прави той в „Кейс-Арнинг“, в тази цитадела на идеалния ред? Та той дори не се обличаше достатъчно елегантно, за да стане продавач в мъжкия отдел на магазина, който освен това бе доста малък и вече си имаше служители.

— Няма да ти хареса — отвърна Адам. — След като си работил в оръжеен завод, няма да ти се понрави да станеш продавач на дрехи, а в крайна сметка работата в магазина е именно такава.

— Е, ако не опитам, как да знам дали ще ми хареса или не?

Не можеше да се спори с подобен разумен аргумент.

— Дай ми шанс. Ако не задоволя изискванията ти — изхвърли ме.

Джон би направил голямо впечатление на всички в магазина. Можеше да се издигне до управител на отдел и дори и по-нагоре. Много по-нагоре.

— Ще работя без заплата. Нека опитам, татко.

Внезапно Адам си спомни за един друг случай, с друг младеж, когото не бе искал на работа в магазина. Но Лео не беше искал работата. Нали?

— Добре — каза той накрая. — Ела с мен в понеделник и ще ти намеря някакво занимание.

Късно следобед в понеделник Адам отиде да потърси сина си в склада.

— Как се справяш, Анди? — попита той.

— Не е зле, предполагам. Цял ден броя разни неща и ги слагам там, където ми кажат, че им е мястото — Анди се озърна наоколо и продължи с малко по-тих глас: — Не е особено стимулираща работа, честно казано.

Баща му отвърна сковано:

— Но пък някой трябва да я свърши.

— Знам, знам. Но си мислех за нещо, докато се занимавах тук. Тези дебели памучни пуловери — имате ги от доста време, както разбрах, затова ще трябва да идат на разпродажба. Жалко, защото наистина са хубави и могат да донесат прилична печалба — изтъкна Анди с толкова сериозен вид, че Адам се развесели.

— Така ли? И как?

— Просто е. Накарайте шивачките, които се занимават с поправките на дрехите, да изпишат „Гимназия Чатахучи“ на всеки пуловер — това отнема само няколко секунди с машината, и те направо ще излетят от магазина. Момчетата много ще ги харесат.

— Мислиш ли?

— Разбира се. А ако искате, може да продължите и да добавите „футбол“, „бейзбол“ или нещо подобно, ако някой иска специален надпис.

Свалянето на цената на няколкостотин пуловера едва ли бе краят на света. Но лицето на Анди светеше от идеята, а очите му гледаха толкова жадно и очаквателно, че Адам не можеше да го разочарова.

— Ще помисля над това, сине.

По-късно, на вечеря, Анди искаше да разбере дали баща му е взел решение за пуловерите.

— Честно казано, нямах време да помисля, но ще го направя.

— Имам още много други идеи.

Усмивката на Ема сякаш му казваше: Много е сладък. Не е ли най-милото дете?

— Разкажи ни — подкани го тя.

— Мислех си за онова пространство под стъкления покрив. Може да ви донесе много по-голяма известност, ако не го използвате само за тържествени случаи. Например миналата година, когато Айлийн и Луиз трябваше да представят картините си в онзи склад, нает от училището им, можехте да предоставите безплатно терена за изложбата. Светлината от стъкления покрив щеше да е идеална, а всички родители и роднини щяха да минат през магазина, за да разгледат творбите на децата — би било перфектно! Не мислиш ли?

— Може да сложите моята картина по средата — обади се Айлийн, — а името ми да е написано с най-големи букви, защото съм дъщеря на магазина.

— Не знам — намеси се Луиз, — това май няма да е много справедливо, нали?

Айлийн й се скара:

— Все се притесняваш какво ще си помислят другите. Кога ще се научиш да отстояваш своята позиция?

Ема въздъхна измъчено. Тези двете пак започват. Кога ли най-сетне ще…

— Разбрах — прекъсна ги Анди, — че Джон ще го местят във военна база в Калифорния. Джеймс ми каза вчера.

Наистина бе много мил, съобразителен и добър. Когато двете сестри започнеха словесна битка в негово присъствие, винаги успяваше да ги укроти, сменяйки темата.

— Нека оставим идеите за магазина до уикенда — отговори му Адам. — Двамата с теб ще седнем и ще си поговорим.

В петък вечерта заглавието на рубриката на Джеф Хорас гласеше: „Второто поколение Арнинг представя идеите си“.

Напълно слисан, Адам прочете за идеите на Анди, към които бяха добавени нови предложения: Залата със стъкления покрив може да бъде използвана за камерни концерти, например изпълнения на квартета на Ема Арнинг; сериозни млади творци от други краища на Америка да излагат за първи път в магазина „Кейс-Арнинг“…

Адам захвърли вестника настрани и се обърна гневно към Анди:

— Какво, по дяволите, е това? Да не си полудял? Какво си направил? Обадил си се на Джеф Хорас?

— Татко, не съм! Не съм го молил да публикува това. Вярно, видях го на улицата и отидох при него. Знам, че сте добри приятели, и просто исках да го поздравя. Само си поговорихме, това е.

— Искал си да стане публично достояние, не ме заблуждавай, Анди.

— Е, може и да ми е минало през ума, но никога не съм искал всичко това.

— Просто си се раздрънкал. Изложил си себе си, а също и мен. Как сега да го обясня на хората, на борда на директорите, на служителите? Иде ми да извия врата на Джеф. Ясно му е, че не може така. И нищо че ми е приятел, смятам да си поприказвам хубавичко с него…

— Татко, наистина съжалявам. Беше съвсем невинно, повярвай ми…

И така продължиха до късно в петъчната вечер, докато най-сетне изтощението ги надви и в полунощ светлините в дома им угаснаха.

Но в събота се случи непредвидено събитие. Мъжкият отдел на магазина бе препълнен с ученици от гимназията, които искаха да си купят от пуловерите с надписи и дори оставиха депозит, след като им обещаха да ги получат в рамките на десет дни. На основния търговски етаж имаше много младежи, момчета и момичета, все приятели на Анди, които бяха изненадани, че е започнал работа тук. Те предизвикаха доста шумно оживление на партера, в добавка към предколедната суетня, така че се наложи Адам да слезе от кабинета си, за да види за какво е врявата.

— Прочетох във вестника, че е възможно да организирате детски изложби тук, господин Арнинг. Помните ли ме? Аз съм госпожица Братън. Бях учителка на Луиз в пети клас. Много ми липсваше, когато премина в шести. Наистина ли ще го направите? Надявам се да стане. Ще бъде прекрасно, господин Арнинг.

Адам не я помнеше, но естествено каза, че си я спомня. Не знаеше какво иска да направи, нито какво решение ще вземе бордът относно тези изложби, концерти и всичко останало. Но определено бе принуден сериозно да се замисли. Защо, за Бога, се бе ядосал на Анди?

Шест месеца по-късно юнски рози грееха ярко в саксиите върху новите високи пилони от ковано желязо навсякъде в „Кейс-Арнинг“. Бизнесът през последната половин година се бе увеличил с два процента. Анди Арнинг, който сега отговаряше за отдел „Връзки с клиентите“, присъстваше също толкова забележимо и носеше също толкова радост, колкото и розите.

— Каза й, че й трябва чанта, която да подхожда на новите й обувки — обясни на Адам една от продавачките. — Дори я доведе при мен и тя купи две чанти. Толкова е предразполагащ с тази негова дружелюбна усмивка, а и с червената си коса. Хората не го забравят.

Райли също имаше какво да допълни:

— Хлапето притежава вроден усет. Страшно много прилича на теб, Адам. Същата енергичност, амбиция… също като теб…

— Странно — отбеляза Ема, когато той й предаде думите на Райли. — Смятах, че от тримата ни синове той най-малко прилича на теб. Чудно как човек си мисли, че познава някого, дори когато става дума за собственото му дете, а всъщност изобщо не е така, нали?

Двадесет и четвърта глава

Годините минаваха, всички момчета се ожениха и вече имаха свои деца, а всяка година семейството се събираше за Деня на благодарността, за да празнува заедно, както винаги. Нищо не се променяше и никой не искаше да замени с друг порцелановия сервиз със сини шарки, нито сребърните свещници, нито хризантемите в средата на масата.

Тук бяха Анди и прекрасната му жена Бърнис с децата им Тим и Дъг, както и Елизабет и Джон с близнаците и двете по-малки момчета — всички много послушни, за разлика от буйните и шумни синове на Анди. Джон вече беше полковник Арнинг с орел на рамото и изглеждаше най-строг от всички. До тях седяха доктор Джеймс Арнинг и съпругата му с Реймънд и Сюзън. Обичайният елегантен костюм на Айлийн изпъкваше до красивата рокля на Луиз. На Адам му се стори, че роклята много прилича на онази, която бяха изложили на витрината на магазина миналата седмица. И точно тогава гласът на Луиз се извиси над тихите разговори на възрастните и веселите закачки на децата край масата:

— Предполагам, че моментът е удобен да направя съобщение пред всички вас. Ще се омъжвам.

След секунда тишина всички заговориха в един глас:

— Какво?

— Кога?

— Кой е той?

— Никога не си ни казвала…

Не, не беше. Имаше много приятели, все сериозни младежи, неособено красиви на външен вид, нейни колеги от катедрата по класически езици. Адам погледна към другия край на масата и сякаш прочете мислите на Ема. Миналото лято Луиз бе използвала спестяванията си, за да замине с група момичета на екскурзия до Европа. Как точно и къде…

— Запознахме се на кораба за Европа и се влюбихме. Знам, че звучи налудничаво.

От устата на разумната и предпазлива Луиз наистина звучеше така.

— Бяхме заедно в Париж и Рим. Карло промени плановете си, за да се върне със същия кораб. Много отговорен човек е и няма защо да се тревожите. Следващия месец ще дойде тук, за да се запознаете.

Мислите на Адам препускаха. Луиз бе толкова невинна! Не би й се доверил дори да пресече улицата в натовареното движение на някой голям град. Какво ли знаеше тя за хората, които лъжат, мамят и се възползват от невинни души като нея? Та тя почти не бе излизала от Чатахучи.

— Къде живее? — попита Ема.

— В Бразилия. Рио де Жанейро.

— Ти си полудяла — строго заяви Джонатан.

— Не е така. Ще го харесате, когато се запознаете с него.

С обичайния си спокоен тон Бърнис помоли Луиз да им разкаже повече за Карло, на колко години е и с какво се занимава.

— На двадесет и пет е. Работи с баща си, занимават се с банки, от което аз нищо не разбирам — усмивката на Луиз разтопи сърцето на баща й. — Имат ранчо, около пет хиляди акра, така ми каза. Мамо, ще се зарадваш да научиш, че той доста разбира от музика. Не свири добре на никакъв инструмент, но посещава всички концерти. Е, сега вече знаете всичко, което мога да ви кажа, докато го видите.

Джонатан я укори:

— Не ни каза почти нищо.

— Хайде всички да се успокоим — намеси се вежливо Джеймс. — Каза ни, че той ще дойде да се види с мама и татко. Докато това не стане, няма смисъл да си правим изводи. Предлагам да довършим обяда и да излезем навън. Прекрасен ден е.

Но денят не бе прекрасен, понеже твърде много въпроси останаха без отговор.

— Какво мислиш за цялата тази история? — попита Адам, Ема, когато останаха сами. — Просто идва и ни заявява, че ще се омъжва и ще се премести да живее на няколко хиляди километра оттук. Просто ей така.

— Още не си чул нищо. Айлийн ми сподели тайничко, че ще се подложи на изкуствено оплождане. Отишла в медицинския университет и описала какъв баща иска за детето си. Казва, че е прекалено ангажирана с редакторската си работа в онова феминистко списание, за да мисли за обвързване в брак. Представяш ли си?

Ема решеше косата си с гръб към него. Но той зърна насълзените й очи в огледалото и за миг сякаш видя как ще изглежда тя, когато остарее. Това много го разгневи. Направо го изпълни с ярост.

Защо бяха толкова глупави дъщерите им! Да съсипват живота си, докато родителите им можеха единствено да гледат отстрани. Сякаш бяха взели и захвърлили на боклука годините грижи, вниманието и примера, които им бяха давали. Господи, колко го болеше! Все едно го подлагаха на ампутация. Истинско безумие…

— Поне — опита да се улови за нещо стабилно той — с момчетата всичко е наред, имат чудесни жени, добри деца и се държат разумно. Същинска благословия. Те са истинското ни семейство, старомодно и цяло.

— Не съвсем — обади се Ема.

— Какво искаш да кажеш?

— Имаш брат.

— Ема, моля те! През няколко месеца, особено в Деня на благодарността, на този специален ден, той сякаш се появява в мислите ти, за да ме ядосва. Защо?

— Защото денят е специален. Не се ли питаш понякога къде е седнал да обядва и дали изобщо има какво да яде?

— Рядко се ядосвам, нали, Ема?

— Да.

— Не искам да го правя. Но не ме занимавай повече с Лео. Дадох му пари и ако ги е пропилял, както загуби и спестяванията на татко, това си е негов проблем. А ако си търсиш за кого да се тревожиш, помисли за Луиз и Айлийн. Не ти ли стигат те?

Адам не намираше покой, мислите му се лутаха и той тръгна към малкия си кабинет, седна, загледа се в мрака и изведнъж се сети за нещо. Отвори най-долното чекмедже на бюрото си, където имаше куп подвързани с кожа тефтери, достатъчно дебели, че да поберат записките от цял живот. Притежаваше един от онези редки дарове, които са прекалено ценни, за да се пренебрегват, но все пак почти не се използват. Сега, когато се случваха прекалено много неща и имаше толкова деца и внуци, за които да мисли и да се тревожи, щеше да го използва.

„Най-сетне се запознахме с Карло. Трябва да призная, че наистина е необикновен младеж. Притежава онова, което французите наричат «такт». Бе предугадил точно какво ще искат да разберат родителите на една млада жена в подобна ситуация и ни представи документи и снимки, на които са родителите му, роднините, градската им къща, имението в провинцията, извлечения от банковите сметки, както и писма от различни важни хора, сред които и епископ. Той е католик и очаква Луиз да приеме вярата му, а тя е готова да го направи. Не виждаме причина да не одобрим брака им, освен че момичето ни ще живее толкова далеч от нас. Но после се замислих за баща си и милионите като него, които са напуснали дома си със съзнанието, че повече няма да го видят никога. Сега поне има самолети и често ще се виждаме с Луиз, надявам се. Трябва да гледаме на нещата по този начин.“

„Сватбата беше прекрасна. Луиз бе не просто красива, както винаги, а направо зашеметяваща. Можем само да се молим да е и щастлива. Но как ще разберем, ако не е така? Толкова е нежна и ранима. Иска ми се да притежаваше малко от куража на сестра си. Трудно сдържах сълзите си, когато потеглиха с Карло под дъжд от ориз в колата, отрупана с цветя, към летището.

Ема ми прошепна: «Такава сватба искаше Сабин за нас».

Всъщност имаше доста от хората, присъствали и на нашата сватба. Джеф Хорас вече е пенсионер, но понякога пише статии за вестника, а сега несъмнено е достатъчно впечатлен от аристократичното и изискано семейство на Карло, за да опише събитието. Райли, също пенсионер с прилична сума за издръжка, за която настоявахме двамата с Анди, изглеждаше много остарял и приведен, но лицето му грееше, както винаги. Арчър, който получава същата пенсия, изглежда по-щастлив, откакто почина жена му. (Това е ужасна забележка, но е вярно; жена му сигурно е била истински дявол.) Господин Лорънс не е сред нас, но съпругата му дойде, облечена строго, макар и не в черни дрехи, понеже все пак никой не носи черно на сватба. Руди и Риа сега живеят в провинцията, също с прилична пенсия, затова в дома ни има нови хора.

Айлийн ни донесе снимки на нейния Дани. Често е възможно да се прецени дали едно дете е красиво — дори и да е само на три месеца, а това определено е такова. Мисля си, че за една жена е ужасно тежко да не знае кой е бащата на детето й, но тя очевидно не се притеснява. Модерни времена! Някой я попита дали следващата сватба няма да е нейната, а тя се засмя: «Само през трупа ми. Сега имам всичко, което искам, без да се налага да угаждам и на мъж до себе си».

Не, в крайна сметка не се възхищавам на куража й. Не разбирам как, след като е отгледана в дома ни, има подобна представа за брака. Но щом е доволна от живота си, предполагам, и ние трябва да се примирим.

Кум на Карло беше брат му — Лео, което ме притесни. Винаги се чувствам неудобно, когато чуя това име. Все си мисля, независимо какво говоря пред Ема, че вероятно трябва да опитам да разбера къде е той. После се сещам, че можеше да съсипе живота ми и щастието на Ема, и забравям за всичко.“

После Адам бе написал:

„Добре известно е, че колкото повече остарява човек, толкова по-бързо лети времето. Не бяхме виждали Луиз от година и половина и единствено можем да кажем, че сме свидетели на преобразяване. Тя живее във величествена къща на улица, където всички къщи приличат на палати и в сравнение, с които нашата е скромна колиба. Сега е бременна с близнаци — навярно идва от нашето семейство, защото и Джонатан има. В поведението й не личи и следа от притеснение. Влезе в ролята на домакиня на прекрасно тържество в наша чест, а Карло много се гордее с умението й да организира приеми, които са част от бизнеса му. Въпреки всичките си задължения, тя не спира да се занимава с какво ли не и се надява един ден да стане директор на училище, в което слепи деца да получават първокласно образование.

Тези хора имат огромно семейство — с толкова много лели, чичовци и братовчеди, че двамата с Ема леко им завидяхме. Всички живеят наблизо и Луиз е единствената, която не е родена в околността. Карло и брат му Лео са особено близки. Трябваше да призная пред Ема колко нелепо се чувствам, защото ми е неспокойно, когато чуя това име. Тя все отговаря, че изобщо не е странно. Според нея нещо ме тормози вътрешно. Подтиква ме да «направя нещо» за брат си.

Но какво? Предполагам, бих могъл да наема детектив, за да го издири, макар че навярно нищо няма да се получи или ще отнеме години; та нали има толкова неразрешени криминални случаи. Освен това той не иска да бъде открит. Сам ми го каза съвсем категорично. Затова най-добре да оставим всичко, както си е. Всички сме спокойни и щастливи с децата и внуците си и не можем да желаем нищо повече.“

Двадесет и пета глава

Един ден на телефонния секретар имаше съобщение от Джон. Не бе оставил номер. Щял да се обади пак. Никой не знаеше къде е преместен сега. Рядко оставаха на едно място повече от осем месеца или година. Адам смяташе, че в известен смисъл този начин на живот е доста неудобен. Но от друга страна, имаше големи преимущества в това да обиколиш света и да разполагаш с хубава къща, където и да отидеш, както и да имаш осигурено безплатно обучение за децата си. След Германия преди няколко години, Джон и Лизи бяха живели в бази в Саудитска Арабия, Индия, Италия и накрая отново се върнаха в родината си, в Северна Каролина. Джон беше обяснил, че му е дошло времето за постоянна работа на бюро и вероятно за скорошно повишение в генерал-лейтенант.

Е, беше си го заслужил. Бе станал свидетел на много промени — от мирно време през война, несигурен мир и от старите витлови самолети до реактивните.

Телефонът звънна и Джон се обади:

— Как си, татко?

— Добре. А ти? В базата ли си или те местят пак?

— Още не е решено със сигурност. Татко, Лизи ме напусна.

Адам не осъзна чутото. Някои чужди фрази бяха станали доста познати заради войните и човек ги разпознаваше, когато ги чуе, но все пак беше нужно малко време, докато умът ги регистрира и осмисли. Затова Адам не разбра веднага значението на „напусна ме“.

— Напуснала те е? — повтори той.

— Да. Влюбена е в друг.

— Това е невъзможно — успя да промълви Адам.

— Така е, нали?

— Кой е той? Къде е?

— Няма значение кой е. В Европа е и тя замина при него.

Джон. Лизи и Джон. Какво можеше да каже? Какво да каже на човек, който току-що е претърпял ампутация или пък всеки момент ще му направят?

После се сети за друго.

— А децата, децата ви?

— Татко, забравяш. Те вече не са малки. Всеки е поел по пътя си. Имат собствен живот… И слава Богу!

— Къде си сега?

— В базата.

— Да дойдем ли с майка ти? Или предпочиташ ти да долетиш? Трябва да поговорим и да оправим нещата.

— Нищо не може да се направи. От месеци се опитвам, може би от година.

— Ами ако ние поговорим с нея? Знаят ли родителите й?

— Знаят. Но тя е влюбена. Казва, че обича този мъж от три години. Не се разбирахме добре, но аз не знаех… искам да кажа, мислех си, че просто е уморена от цялото това местене, и й казах, че вече няма да се местим, че ще започна постоянна работа на едно място, че ще имаме постоянен дом… Не знаех, че има и друга причина.

— Не се сещам какво да ти кажа, освен че трябва да те видим. Ако майка ти поговори с Лизи… двете много се разбираха. Майка ти направо няма да повярва.

— Никой не вярва. Всички мислеха, че ние сме… че сме идеалното семейство.

— Джон, трябва да те видим.

— Добре. Скоро, татко, скоро. Сега трябва да затварям.

Изпаднал в шок, Адам виждаше една-единствена картина пред очите си: младоженците, всеки на двадесет и две години, тържествуващи, щастливи и невинни пред входната врата на дома му. След малко стана и отиде да съобщи новината.

— Ще се обадя на родителите на Лизи — веднага отсече Ема. — Наистина вече не сме чак толкова близки, откакто се преместиха надалеч, което е жалко, но винаги сме се разбирали чудесно и веднага ще им се обадя.

Адам отвори вратата и седна на терасата. Всичко бе наред със сърцето му, така казваше лекарят; просто биеше ускорено в резултат от многото емоции. Знаеше това, както знаеше и че само природата — небето, просторът и покоят — може да успокои сърцебиенето.

Високо над главата му многобройно ято малки птички бързаха на юг, прелетяха ниско над далечните дървета и изчезнаха зад хоризонта. Животът им бе толкова прост! Защо и хората не запазваха тази простота? Да се обичат, да се оженят и родят деца, да останат заедно, „докато смъртта ги раздели“?

Винаги и навсякъде имаше конфликти! Лизи и Джон, които бяха идеална двойка! Но също и — сега осъзна, че е стиснал здраво юмруци — неизвестните родители на Ема, собствената му отхвърлена майка и винаги, както винаги, омразните думи на Лео на масата в старата им кухня: Копеле! Копеле! И собствените му жестоки думи в отговор.

— Говорих с майката на Лизи — обади се Ема. — Не беше груба с мен, но се държа много хладно. „Всяка история си има две страни“, все това ми повтаряше.

Адам въздъхна:

— Да, знаем. Неговата и нейната. Но има и трета страна — истината. А кой може да каже каква е тя?

„Всеки ден в болницата на големия град — пишеше им Джеймс — виждам болести, смърт и страдание. Струва ми се, че най-доброто лекарство за разочарованието и мъката е работата. Всеки от вас е зает достатъчно, единият — с музика, другият — с магазина. Работете през целия ден и ако се уморите достатъчно, когато дойде нощта, ще спите по-добре.“

И така Адам всеки ден отиваше в кабинета си и четеше доклади, каквито определено не липсваха. После чакаше да дойде Анди и да го помоли за съвети и за мнение, които изобщо не му бяха нужни; само искаше да е внимателен към баща си.

Когато си тръгваше от магазина един следобед месеци по-късно, Адам забеляза Райли да стои пред витрината, загледан в летните аксесоари за ваканцията.

— На работа ли си тръгнал, Райли? Пак си закъснял — пошегува се той.

— Ще ми се да беше тъй. Бях още хлапе, когато започнах да работя при стария Ротхирш. Това място е всичко за мен.

— Хайде да обядваме заедно — предложи Адам, макар да искаше да се прибере направо у дома.

— Добре, но никакви изискани ресторанти.

— Напротив, в изискан ресторант. Какво, да не би пак да се опитваш да ми спестиш разходите?

— Не, спестявам парите на Анди.

Шегуваха се както някога и Адам се почувства добре.

— Ще хапнем там, където ходят адвокатите. Все още е най-добрият ресторант в града.

Двамата седнаха на масата и се зачетоха в менюто.

— Да си вземем омари — предложи Адам.

— Струват цяло състояние.

— Не спори с мен. Омари и за двамата — поръча той на сервитьора, а после попита Райли дали си спомня деня, когато бе предупредил Адам да не идва тук, за да не го видят с госпожица Ема Ротхирш.

— Разбира се. Казах го заради господин Лорънс. Човекът си отиде. Всички си отидоха от този свят или са на път. Дори и Арчър, този студенокръвен проклетник, англичанин до мозъка на костите си. Някога ужасно ме вбесяваше. Най-добрият ми приятел, заедно с теб, Адам.

Райли вече бе старец, но на каква възраст, Адам можеше само да гадае. Откритото му и винаги весело лице бе покрито с безброй бръчки; оредялата му коса беше бяла и само кафявите топли очи изглеждаха същите, както едно време.

— Как е семейството, Райли?

— Благодаря, добре. И благодарение на теб имах възможност да ги издържам и гледам добре. Внуците се ожениха и имат свои деца. Помниш ли Том, който все ме чакаше на вратата с ролерите си? Има собствен магазин за инструменти в Милтаун. Много добре се справя. Няма да го познаеш. Но пък сигурно и аз няма да позная твоя Джеймс.

— Джеймс си е все същият. Зает, много зает. След няколко години и неговият син ще започне самостоятелна практика. Иска да стане неврохирург. Понякога си мисля за брат ми Джонатан. Той би заминал за Индия или Африка, за да лекува в джунглата.

— Ти си мислиш така. Никога не се знае какво ще стане с някого.

— Да, сигурно си прав. Луиз, малкото ми срамежливо момиченце — нали я помниш каква беше? Все идваше в магазина и не продумваше и дума. Е, сега е коренно различна. Ами нашата Айлийн, мъжкараната, феминистката, която не вярваше в брака — казвал ли съм ти последните новини за нея?

— Май не.

— Много е забавно. Нейният Дани — изключително свястно хлапе, което страшно обича Айлийн и непрекъснато я командва, — та той познава едно момиченце от неговия клас, пълна противоположност на всичко, за което се бори Айлийн. Но бащата на момиченцето, вдовец, иска да се ожени за Айлийн. И май ще се получи. Това само доказва, че човек никога не знае, нали?

— Чудя се дали си чувал нещо за Тео Браун.

— От години не съм. Той не напусна ли града и май си отвори кантора някъде другаде?

— Да, но нещата му не потръгнали. Снощи пийнах няколко чашки с едни хора, които по-рано са работили с него. Казаха, че живеел в някакъв старчески дом и бил останал без пари. Като го знаем какъв е, сигурно е някакво скъпо и луксозно заведение, но сега се канят да го изгонят оттам.

— Много ли е болен?

— Казват, че му остават само няколко месеца.

Адам се замисли. Този човек се бе опитал да забогатее и да надскочи себе си. Беше се старал отчаяно, дори опитвайки с измама, а като знаеше колко почтен човек бе някога, тя сигурно страшно му е тежала на съвестта и се е срамувал. Сега лежеше някъде самотен, очаквайки смъртта, и сигурно се замисляше за много и най-различни неща…

Адам потрепери. А после попита:

— Колко струва?

— Откъде да знам? Сигурно много.

— Питай твоите познати къде е, а аз ще се обадя в дома. Могат да изпратят сметката на мен.

— Ще направиш това за него след всичко, което ти причини или се опита да ти причини?

— Ами да, защо не? Но го запази в тайна, Райли, чу ли?

Старият човек кимна, поколеба се, после каза:

— Имаше и един друг мъж в бара, който спомена нещо за човек, когото познавал в стария си квартал, живеели в една сграда. Казвал се Арнинг, така каза. Питаше се какво ли е станало с него. Отвърнах, че не знам, но ако е бил онзи същият Арнинг, той е заминал надалеч още преди сто години.

Адам нямаше представа какво знае Райли. Ала вероятно се досещаше, че се е случило нещо драматично. Може дори да бе чул нещо от клюките на шивачките.

Райли обичаше клюките, стига да не са злонамерени. Беше повдигнал въпроса просто защото бе любопитен по природа. Само че Адам нямаше намерение да задоволи любопитството му и ловко смени темата.

Въпреки това тя остана в мислите му. Докато се връщаше към магазина, стигна до банката и ъгъла, където бе видял за последен път Лео, отдалечаващ се със смешната си походка, а някакви момичета му се бяха присмели, когато мина покрай тях, и в този миг в яростта на Адам се бе промъкнала и нотка на съчувствие.

Същата вечер той попита Ема:

— Ако по някаква случайност Лео се бе появил в града, щяхме да чуем за това, нали?

— Предполагам, че щяхме да разберем рано или късно. Но след всичките тези години и бездруго е време да го потърсиш, Адам. Наистина трябва.

Тя нямаше представа… не знаеше…

— Щом можеш да забравиш какво се е опитал да направи Браун, защо не можеш да забравиш стореното от Лео? Животът е толкова кратък. Нима не сме го разбрали вече? Знаеш колко внезапно може да се случи нещо. Всичко се променя в един-единствен миг. Помисли за брат си Джонатан.

— Джон бе различен от Лео.

— Но ако той имаше „тежък характер“, меко казано, а ти си му бил сърдит по някаква причина — по каквато и да е причина — и не си преодолял гнева си, преди да почине, как би се чувствал сега?

— Повтарям ти — Джон не бе Лео! Не говориш смислено, Ема. Да забравим за това.

Хората — и животът като цяло — бяха противоречиви и непредсказуеми. Лео, мълчаливият самотник, бе тържествувал над Адам. Брат им Джонатан, мъдър и с аналитичен ум, бе пожертвал живота си заради недостойна жена.

Адам се огледа в красивата гостна, с веселия огън в камината и есенни цветя навсякъде. Това бе спокойният семеен дом, тук се връщаха разпилените от живота роднини, за да се съберат за Деня на благодарността, както винаги.

Тук бе Луиз, срамежливата и покорна дъщеря — след като се бе омъжила за мъжа, когото си бе избрала, независимо че родителите й имаха много колебания за него, тя се бе превърнала в истинска господарка на голямо домакинство и семейство в Южна Америка. Сега Адам мислено си представяше къщата й, която всеки път изумяваше него и Ема, когато отиваха на гости. Никой, познавал Луиз от дете, не би могъл да си я представи като господарка на онази къща и майка на четири прекрасни деца, каквато бе сега. Нито пък като директорка на благотворително училище за слепи, каквото ръководеше от години.

До нея седеше Айлийн — сестрата, с която никога не се бе разбирала добре. Айлийн, някога презирала ролята на съпруга, сега изглеждаше безкрайно доволна до мъжа си — доста едър и властен господин — който отглеждаше коне далеч от Ню Йорк, града, който тя се бе зарекла да не напуска никога. С тях бе и нейният Дани, очарователен и остроумен русокос младеж — черти, които сигурно бяха наследени от неизвестния му баща.

После бе ред на Бърнис и Анди с техните синове; на Джеймс и Сали с дъщерите им и сина им Рей, вече дипломиран неврохирург, който държеше на ръце малката си Ема.

Спокоен дом, отново си каза Адам. Въпреки страданията, винаги имаше толкова много неща, за които човек да изпитва благодарност. Колко ли би се радвал баща му, ако можеше да ги види сега?

Високият и привлекателен младеж, който седеше насреща му, улови погледа му и се усмихна.

— Прекрасен ден — каза той с лек акцент. — Благодаря ви, че ме поканихте.

Това беше деверът на Луиз, но Адам бе забравил името му.

— Не съм добър в запомнянето на имена. Съжалявам.

— Не се виждаме толкова често, че да ме помните. Казвам се Лео.

Разбира се. Как бе могъл да забрави? А не беше ли всъщност по-точно да се каже: Дали някога би могъл да забрави?

Двадесет и шеста глава

Той бе написал:

„Ема направи нещо много хубаво. Купи ни куче. Пуделите ни починаха отдавна, а в живота ни имаше толкова събития, че така и не ги заменихме с други. Но сега, когато всички си заминаха, къщата изглежда празна. Вчера Ема минала покрай някакви хора, които водели едно голямо куче в приюта, и понеже си е такава по природа, спряла и се поинтересувала от него. Животното е кръстоска между ирландски сетер и нещо друго, червено е като сетер, но е по-дребно. Стопаните му починали и никой не го искал. Затова тя го купила и го доведе вкъщи, заедно с рецептата от ветеринаря, топла завивка, нови купички и красива кошница. Казва се Ръсти. Тя не знае, защото не съм й казвал, но големите му тромави лапи и влажният му поглед ми напомнят за моето старо куче Артър.

Никога не съм бил по-доволен и по-трогнат от друг подарък.“

Кучето, както и фактът, че Адам вече нямаше толкова задължения в магазина, внесоха голяма промяна в живота им. Ема също вече нямаше много ученици. Следобедите можеха да излизат на дълги разходки с Ръсти и понякога стигаха чак до онова далечно кътче край реката, което вече им се струваше като тяхна лична собственост.

— Помниш ли първия път, когато дойдохме тук? — попита един ден Ема, докато изваждаха храната от кошницата за пикник. — Носехме понички от Риа. Вече няма такива понички, каквито правеше тя.

Естествено помнеше. Спомняше си водните кокошки, които още плаваха по течението на реката, както в онзи ден, сякаш светът не се беше променил изобщо, а и за тях той наистина бе същият. Спомняше си, че Ема бе искала да се любят, а той се притесняваше да си позволи каквито и да е волности с племенницата на Сабин Ротхирш. Сега я погледна. В косите й имаше само няколко посребрели кичура, както и в неговите. Времето бе милостиво към тях. Наведе се и я целуна.

Изядоха сандвичите си. Ръсти шляпаше във водата, после излезе, изтръска се и легна да дъвче кокала, който бяха взели специално за негово развлечение.

— Тази седмица чух нещо интересно — каза Ема. — Един човек, който скоро посетил Париж, разбрал какво е станало с Бланш. Явно си е живеела добре в красив апартамент на остров Сен Луи, но после нацистите я арестували.

— Много хора са били арестувани.

Не искаше да слуша за Бланш, но все пак не се сдържа и попита Ема кой й е казал.

— Една жена в музикалното училище. Слабо я познавам. Чула го от възрастна жена, която работела в отдела на Бланш. А старицата го разбрала от онзи човек, който бил в Париж и решил, че приятелка на Бланш може да иска да узнае какво е станало с нея.

— Тези хора нямат ли какво друго да правят, освен да се ровят в разни стари истории, до които могат да се докопат?

— Защо не? Никой не е искал да стори нищо лошо. Защо се ядосваш толкова?

— Не съм ядосан, само се подразних. Трябва ли да ти обяснявам, че темата е… да кажем, „неприятна“?

— Не и за мен, Адам. Вече не. Това е отдавна минало. Както каза сам, стара история.

Умилостивен от тона й, той продължи тихо:

— Добре. Може би просто не обичам старите истории.

Тя не беше свършила:

— Знам. Освен това не обичаш да приключваш старите вражди.

— Какво искаш да кажеш?

— Говоря за брат ти Лео.

Нямаше ли най-сетне да престанат с тази тема? Ако не Райли, то Ема я подхващаше.

— Ти се примири с толкова други неща в живота си, Адам. Защо не го направиш и с брат си, преди да е станало прекалено късно? Кой знае колко ще живее всеки от нас?

— Иска ми се повече да не повдигаш този въпрос, Ема. Знам, че имаш добри намерения, но не можеш да четеш мислите ми и затова не знаеш какво изпитвам. Защо непрекъснато ми напомняш?

— Не знам. Просто защото има прошка на този свят.

— И какво по-точно означава „прошка“? Не му желая злото. Наистина. Но не искам да се тревожа за него. Не желая да се появи на прага ни.

— Заради мен ли? Не ме е грижа какво ще каже. Наистина не може да ме засегне.

Само Господ знае какво би могъл да измисли…

— Не искам да звуча като проповедник или като светица, Адам, но ми се струва… голямо тесногръдие от твоя страна, задето не можеш да приемеш, че наистина ти е сторил нещо лошо, но всичко е свършило. Нека го оставим зад гърба си.

— Тесногръдие? Как можа да ме наречеш тесногръд — точно мен? При всичките ми недостатъци, трябва да признаеш, че приемам с отворено сърце всички. Дори в собственото ни семейство ние… аз… приемаме и обичаме всички. Внукът ми Реймънд изповядва юдаизъм, жената на сина ми Анди е методистка, дъщеря ми Луиз е омъжена за католик, а в магазина работят както бели, така и чернокожи. За какво говориш изобщо?

— Нямах предвид подобно тесногръдие, макар че има и много такива предразсъдъци по света. Говорех за „прошка“. Да отвориш сърцето си. Ще се почувстваш по-добре, ако го направиш. Лео ще престане да те преследва. Направи го за много други хора. За Тео Браун и за…

— Те не са ми братя.

— Той те нарани жестоко, горкичкият.

— „Горкичкият“? Кой? Лео или аз?

— И двамата — отвърна Ема.

Същата вечер Ема си легна с температура и настинка. На сутринта не се чувстваше по-добре и Адам извика стария им приятел доктор Басет, който й предписа антибиотик. На третия ден тя не бе нито по-добре, нито по-зле. На петия ден почина.

Сякаш някъде отдалеч Адам чуваше думи, които не означаваха нищо за него. Какъв смисъл имаше в тези обяснения, тези неутрални, внимателни гласове, които изричаха термини като „ендокардит“, „бактериален“ или „сърдечни клапи“?

Осъзна, че в другия край на стаята Анди говори по телефона.

— Мама ни напусна преди час — каза той, значи говореше с Джеймс. — Ендокардит и сърдечен инфаркт. Да, старият ни приятел доктор Басет беше тук. Да. Много е тих. Вероятно още не го е осъзнал. Двамата с Бърнис ще останем тази вечер, а може би и още няколко нощи. Да. Момиче ли? Три килограма? По същото време, когато мама почина. Ще му кажа после. Утре ли? В колко часа? Само ми кажи, за да изпратя кола на летището за всички.

Един си отива, друг се ражда. Когато Адам стана от мястото си и излезе навън, кучето го последва. Май животното разбираше мъката му. Наистина ли беше мъка? Струваше му се, че не усеща абсолютно нищо. Светът му бе спрял да се върти, но това нямаше значение и черното небе бе все така обсипано със звезди, а неговата малка планета изглеждаше като трошица между тях.

След известно време се върна в къщата, където Анди и Бърнис седяха в гостната. В погледите им усети неизречения им въпрос: с какво да му помогнат. Но той само мина покрай тях, отиде до бюрото в малкия си кабинет и извади дневника си.

Какво да напише? Изпитваше нужда да отбележи този ден с поема, нещо, което се запомня, или с прочувствена молитва. Но не можа да измисли нищо подобно, затова просто написа датата и четири думи: Ема почина тази нощ.

После сведе глава върху листовете и затвори пресъхналите си очи. Седеше така, със сърце, блъскащо се в гърдите му, когато Анди дойде и го поведе към горния етаж.

— Живея прекалено дълго — каза Адам един ден през втория месец от траура. — Боя се от идването на пролетта без Ема. Знаете ли, всяка година, щом дървесните жаби подхванеха концерта си, тя все казваше колко е щастлива, че е доживяла да види още една пролет. Да, живея прекалено дълго.

Бърнис нежно го укори:

— Тя не би искала да говориш така, нито да се чувстваш по този начин, татко. Ема приемаше онова, което трябваше да се приеме.

— Знам. Но тази къща е непоносима. Навсякъде, където вляза, виждам нея. Тишината е непоносима. Трябва да се махна.

— Къде ще отидеш? — попита Анди.

— Не знам. Някъде в града например. Ще си намеря апартамент, две стаи близо до магазина, както започнах навремето.

Синът му се усмихна.

— Няма как да вземеш Ръсти с теб, затова по-добре остани тук.

— Ти се шегуваш, но аз говоря сериозно. Ще ви дам тази къща. Продайте вашата и се преместете тук. Много по-хубава е от вашия дом. Знаете, че е така. Ще ви подаря къщата и всичко в нея.

— И Ръсти ли?

— Не се шегувам. Ще я приемете ли или не?

Бърнис побърза да отвърне:

— Ако Анди е съгласен, аз ще кажа да. Но при едно условие. Само ако и ти останеш тук, татко.

— С цялата ни тайфа ли? — възкликна Анди. — Две момичета и двама младежи с приятелките им? Врявата ще му проглуши ушите.

— Татко не може да понася тишината, Анди. Мисля, че ще се зарадва на малко глъчка и весела врява.

И така животът на Адам Арнинг навлезе в нов етап, какъвто никога не си бе представял.

Двадесет и седма глава

Един ден, когато Адам отвори най-долното чекмедже на бюрото си, зърна дневника си, скрит под купчина документи. Бяха минали години, четири или пет, откакто бе писал нещо в него. Сега го отвори и откри последната написана бележка: „Ема почина тази нощ.“

Остана загледан в думите. После изведнъж, воден от непреодолим подтик, взе химикалката и започна да пише. Трябваше да има някаква следа, нещо да остане, за да се знае какъв човек е била Ема и какъв живот е водила.

Така започна да пише всеки ден, а понякога и по-често, и дългото им общо минало изникваше в спомените му. Скоро вече му се струваше, че говори направо на Ема.

„Щеше много да се зарадваш, ако знаеше как Анди и семейството му се грижат за къщата. Бърнис пръска розовите храсти, за които ти все се притесняваше. Веднъж годишно вика акордьор за пианото и звукът му все още е идеален. Тим взема уроци, но макар да е старателен, усещам, че не притежава твоя талант. Но пък обича да изпълнява популярни мелодии и ще може да забавлява приятелите си, когато иде в юридическия факултет. А сигурно ще забавлява и себе си до края на живота си. Все ще има полза от пианото ти.

Джорджо, синът на Луиз, е съвсем друг случай. Ти първа забеляза дарбата му, когато започна да взема уроци по цигулка. Луиз ми пише, че вече е нещо като дете чудо на петнадесет години. Поканили са го да свири в един чудесен оркестър в родния му град и кой знае, може някой ден да го слушаме и в Съединените щати?

Тъжно ми става, когато гледам всички наоколо, а почти нищо не знаем за децата на Джон, освен дето получаваме по някоя картичка за Коледа от различни градове в Америка и чужбина. Със съжаление трябва да ти призная, че сигурно майка им е отровила сърцата им в известен смисъл. Отново се питам: възможно ли е Джон да е виновен тя да го напусне заради друг мъж? Никога няма да узнаем. И вероятно така е по-добре.

Всички тук получаваме пълни с обич писма и телефонни обаждания от семейството в Ню Йорк. По думите на Джеймс, Рей е станал утвърдено име в областта на неврохирургията. Сега преподава в един от големите медицински университети в града. Още по-важно е, че има прекрасни деца, особено малката Ема. Тя не прилича на теб външно, но по някакъв необясним начин ми напомня за теб: много умна, деликатна, уверена в себе си и непосредствена с хората.“

Адам пишеше бързо, воден от необяснима сила, за да излее всичко и да не пропусне нищо. Нищо? Много добре съзнаваше какво пропуска. И понякога обмисляше идеята да направи нещо за Лео, но после оставяше всичко постарому.

С много болка отбеляза внезапната смърт на Джеймс от сърдечна недостатъчност на петдесет години. Един от синовете му си бе отишъл, а той продължаваше да живее, все още силен, непреклонен, с гъста бяла коса, в която имаше и няколко тъмни кичура. С радост описа посещението си, заедно с Анди и Бърнис, в „Кейс Арнинг“ в Ню Йорк и приятното им гостуване в конефермата при семейството на Айлийн. Отбеляза как очаква с нетърпение поредния Ден на благодарността и лятната ваканция на Рей и семейството му, когато щеше да види малката Ема; макар че никога не би го казал гласно и не би се издал по никакъв начин, за него тя бе най-прекрасната внучка. Неговата любимка.

— Значи не пожела днес да отидеш с майка си и баща си да разгледаш болницата? — попита Адам един летен следобед.

— Не ме интересуват болниците — отвърна Ема.

— Така ли? И защо?

— Не знам. Просто исках да постоя тук навън. Толкова е различно от Ню Йорк. Харесва ми да гледам всичко: цветята и дърветата, кучето. Нямаме куче у дома, защото мама не иска, което е егоистично от нейна страна, не мислиш ли? Иначе тя не е егоистка, но аз много бих искала да имам куче като Ръсти.

— Ръсти няма да е щастлив в града, знаеш го. Има нужда от простор, за да тича наоколо.

Простор имаше в изобилие; зад къщата се простираше морава, по която човек можеше да стигне билото на хълма; още една поляна слизаше надолу по хълма откъм предната страна на сградата. А от двете й страни се виждаха равните поля, където лекият ветрец полюшваше клоните на тополите, дъбовете и смърчовете.

Адам седеше в големия си стол, Ръсти се бе отпуснал на земята встрани от краката му, а Ема се бе излегнала на тревата, подпряла брадичка на ръцете си.

— Много бих искала да живея тук — каза тя. — Затова обичам да идвам всяко лято.

— Татко ти е лекар и работи в Ню Йорк, затова трябва да живееш там.

— Знам, но където и да идем, все иска да разглежда болниците.

— Това е естествено.

— Той казва, че не разбира защо не си искал да сменят името на болницата във вашия град и да я нарекат на твое име, след като си им дал толкова много пари. Но аз разбирам защо.

— Така ли?

— Да, защото не искаш да се хвалиш и да се изтъкваш пред другите.

— Виж ти! Само на единадесет години, а вече можеш да четеш мисли!

Той се усмихваше, но не й се присмиваше, а се радваше за нея. Изглеждаше много хубав, когато се смееше. Човек не можеше да повярва, че е толкова стар; един старец трябваше да е съсухрен, приведен и плешив, а той не беше. Вероятно е бил много красив мъж като млад, защото на снимките изглеждаше много добре. Беше доста мило и някак странно да седи с него, защото той й беше прадядо, а тя не познаваше други деца, които да си имат прадядо. Дори и много от бабите и дядовците на приятелите й бяха починали. Втората причина за това особено мило чувство бе мисълта, че той няма да живее вечно.

Тишината се изпълни с тъга и Ема искаше да я прекъсне:

— Сигурно винаги си имал куче, щом толкова ги харесваш. Имаше ли си и когато беше съвсем малък?

— О, да! Спеше до леглото ми. Казваше се Артър.

— Много смешно име за куче.

— Да, така е. Моят баща го намерил, току-що родено, заедно с други няколко кученца. Лежали захвърлени край пътя и нямало какво да ядат, затова татко ги взел у дома и се погрижил за тях, доколкото могъл. Артър доживя до дълбока старост и аз много го обичах.

— Баща ти е имал добро сърце, нали? А сигурно и майка ти е била добра.

— Такава беше.

— Приличаш много на баща си на онези снимки, на които стои на моравата, горе-долу, където сме сега. Но видях само една на майка ти.

— Баща ми имаше и други, но когато се премести тук при нас, ги е загубил някъде, освен снимката, която си видяла.

— Да. Тя изглежда много красива с онази старомодна шапка. Каква е била?

— О, Ема, труден въпрос. Бил съм съвсем малък, когато е починала, така че не помня.

— Аз си спомням много неща от времето, когато бях съвсем малка. Помня как татко пушеше лула, докато гледаше телевизия, и ми позволяваше да тръскам пепелта.

— Хареса ли ти екскурзията до Йосемити? Преди време водехме там всички внуци, а по-рано — децата си.

Беше ясно, че нарочно смени темата. Не искаше да говори за майка си, макар иначе да разказваше надълго за коня Уайти и за бакалията. Беше го забелязала и друг път.

— Много ми хареса — отвърна тя. — Искам пак да идем на запад и да видя Гран каньон и резервата Хопи. В училище ни показваха филми за тези места и ще ми е интересно да науча повече за коренните жители на Америка.

— Индианците ли?

— Вече не бива да ги наричаме така.

— Съжалявам. Спомням си, че съм чел нещо такова. Чела ли си книгата „Завладяването на Орегон“?

— Никой вече не чете Пакмън, така казва учителката ми. Но я намерих в библиотеката и според мен е чудесна книга.

— Е, ти си втората Ема, която мисли така. Първия път, когато се заприказвах с моята Ема, тя четеше тази книга. Струва ми се, че е било вчера.

— Знам какво имаш предвид. И на мен ми се струва, сякаш вчера съм била в първи клас.

Адам се усмихна.

— О, прекрасен човек си ти, Ема. Иска ми се моята Ема да можеше да те види.

— Ти наистина си я обичал много, нали?

— Така беше. И още я обичам.

— И никога не сте се развеждали?

— Защо питаш? Баща ти и майка ти също не са разведени. Не всички се развеждат.

— Не, но доста хора го правят. Сигурно поне половината ми съученици си имат по две семейства.

Прадядо й поклати глава.

— Сигурен съм, че в някои случаи е можело да се избегне, но не във всички. Съвсем не. Човек трябва да… не обръща внимание на някои неща, да бъде търпелив, да прощава и да не позволява на гнева…

Той замълча и изглеждаше толкова сериозен, забеляза Ема, почти както става, когато в очите ти напират сълзи.

Тя стана, почувствала се внезапно неудобно, като се надяваше, че той няма да се разплаче, което щеше да е ужасно. Но не, той пак се усмихна.

— Огледай се наоколо, Ема. Погледни тази красота. Ти обичаш да четеш, затова сигурно някой ден ще попаднеш на това: „Летен следобед, летен следобед, за мен това винаги са били най-красивите думи в английския език“. И тогава ще си спомниш за нас двамата — не, тримата, — ти, аз и Ръсти. Обичам те, Ема. Запомни и това.

Беше малко смущаващо, но също и много мило да чуеш такова нещо от прадядо си. По някакъв странен начин това се вписваше с всичко друго днес — с Ръсти, който помахваше дружелюбно с опашка, с белите облачета, носещи се по небето…

— Чуваш ли гласовете, Ема? Върнали са се. Хайде да видим.

Къщата спеше, но Адам обикаляше из стаите. Сякаш нещо не му даваше покой и той го търсеше, но не знаеше точно какво.

После излезе навън. Беше светла нощ, в която луната грееше ярко на небето и затъмняваше звездите. Доста надалеч, където някога бяха равни поля, целите в зеленина и злато от тревата и житото, и тук-там някоя тъмна точка на фермерска къща, сега светеше като бледо петно градският център — с високите си жилищни и бизнес сгради, както и скупчените наоколо му предградия.

Животът вървеше напред. Променяха се хиляди неща. Млади хора живееха заедно без брак, а женените — със или без деца — се развеждаха и пак се женеха, или изобщо не сключваха брак, без никакви притеснения. Да, животът се бе променил и продължаваше да се променя, независимо от чувствата на стареца, който наближаваше столетието си.

Замисли се за малкото момиченце, което беше с него днес, само на единадесет години, а толкова мъдро. Ако тя живееше толкова дълго, колкото бе живял той, как ли щеше да изглежда нейният свят?

Някъде в далечината се разлая куче и Ръсти му отвърна.

— Тихо! — скара му се Адам. — Ще събудиш цялата къща.

Прозорците на втория етаж бяха тъмни. В голямата спалня спяха Анди и Бърнис. Бяха добри хора, уравновесени и грижовни родители, почтени граждани и приятели. Радваше се, че живеят в тази къща. Никога не би повярвал, че човек може да обича някаква си къща, както той обичаше тази. Пристъпи по моравата, за да я погледне по-добре — просторна и светла, полегнала като живо същество в гнездото си от дървета. Колко странно — бяха искали нещо просто и домът им наистина имаше изчистени линии, но все пак бе известен като една от най-изисканите къщи в околността. Ако Ема някога се бе замислила за това, щеше да й се стори страшно забавно.

Влезе отново вътре и отиде в музикалния салон, където се загледа в рояла. После отиде в кабинета си и отвори долното чекмедже на бюрото. Там лежаха всичките му дневници и той остана вторачен в тях много дълго.

Каква полза от тях? Вътре нямаше нищо важно. Просто записки на съкровени чувства, някои — дълбокомислени, някои — дори смешни, други — болезнени. Те нямаше да са от полза никому, освен да задоволят нечие любопитство или да пробудят тревожни въпроси. Внезапно го обзе решителност. Вдигна тежкия куп тефтери, замъкна ги в кухнята и се зае да ги унищожава.

От шкафа извади няколко бутилки тъмен оцет, с който да зацапа страниците, после ги пъхна под струята на чешмата, докато станаха напълно нечетливи. Изхвърли ги в контейнерите за боклук до задната врата на двора, после се върна в кухнята и почисти всички следи от стореното.

Спря в коридора до стълбите към горния етаж и погледна колекцията от снимки на стената. Толкова отдавна стояха там, че вече не ги забелязваше. Според него нямаше нужда да се излагат на показ, но Ема ги бе харесвала и затова още бяха там.

Имаше снимка на баща му, застанал до коня Уайти и фургона. И отново Саймън като млад баща с Адам и Лео. Адам му се усмихваше, а Лео бе с обичайната си намръщена физиономия, която помнеше от вечерите им у дома. На друга се виждаше Лео със съучениците си — той бе единственият, извърнал се настрани от фотографа.

Внезапно Адам осъзна, че сега забелязва нещо за пръв път. Беше го виждал преди, но не истински. Защо — не можеше да каже. Знаеше само, че в този миг е изцяло завладян от чувството. Много дълго остана там, загледан в избелелите снимки. И заради дългогодишния си навик да колекционира — понякога дори несъзнателно — малки откъси и отделни стихове от поеми, в ума му изникнаха думите на Хаусман:

„И как да се изправя срещу съдбата

на хорските беди и Божиите?“

После угаси лампите, повика Ръсти и се качи в стаята си. Усилията при унищожаването на дневниците го бяха изтощили повече, отколкото би предположил, ако предварително го бе планирал. Но въпреки това изпитваше облекчение от стореното.

Струваше му се, че въздухът навън е изпълнен с птичи песни. Често се случваше някоя самотна птица да се пробуди нощем и да се обади, но този хор обикновено човек чуваше призори, така че сигурно наближаваше да съмне. Не успя да прецени, а и бездруго нямаше значение. Можеше да погледне часовника, но се чувстваше прекалено замаян, а и леглото бе толкова удобно.

Мислите му блуждаеха. Саймън бе починал в постелята си. Горкият Саймън, животът му не беше никак лек. Но бе имал Рейчъл до себе си. Дали не е бил с нея още преди да срещне майка му? Дали не е скрил майка му в някоя ферма, докато роди бебето си? Адам нямаше свидетелство за раждане. Тогава дали изобщо съществуваше? Ако нямаш свидетелство, значи не съществуваш. Дори Ема имаше; властите й бяха дали свидетелството, а после Сабин се бе погрижила за нея. Само каква фурия беше тази Сабин!

Светлини и сенки се гонеха по тавана. Всички лица се въртяха пред очите му. Проблясваха и отминаваха. Деца. Внуци. Живи и мъртви. Ема. Баща му. Лео седеше до баща им. Не, седеше от другата страна на масата. Горкото, уплашено, грозно малко момче. О, Лео, вече не съм ядосан. Не се гневя никому.

Ще те намеря… Ще ти напиша писмо… Брат ми… Още утре…

Когато на сутринта потърсиха Адам, той бе починал. Беше умрял мирно в съня си, без да се мъчи и да се бори, така им каза лекарят.

— Сърцето му просто е спряло. Беше време.

Това бе първата смърт, на която Ема стана свидетел. Разбираше, че наистина е било време прадядо й да си отиде, защото беше много стар. Затова тя не се чувстваше много тъжна, нито пък някой от останалите, които само казваха, че дълго ще помнят Адам.

Преди и след погребението хората седяха в библиотеката, пълна с неговите книги, и говореха за него. Прочетоха на глас вестника, в който пишеше за нещо, наречено „филантропия“, и имаше много писма до редактора.

В едно от тях се казваше, че е бил тих и изключително скромен човек. Никой никога не би помислил, че има повече пари от всеки друг на улицата.

В друго казваха, че е бил човек, който сякаш може и трябва да живее вечно. И как все очакват да го видят на някоя от пейките в парка.

Дори и губернаторът на щата го хвалеше за големите дарения и за дребните му, лични благодеяния към най-различни хора от всякакви религии, раси и занятия. Говореше за прекрасните паркове от двете страни на реката и хилядите акри резервати из целия щат, за болниците и университета в града, за музикалната програма, която той и жена му бяха въвели в училищата в околността, за доброволната спешна помощ, която той поддържаше със свои средства, и половин дузина безплатни детски градини. „Много са малко гражданите — повтаряше губернаторът, — направили толкова за щата, колкото Адам Арнинг“.

— Татко беше силен и спокоен човек — каза чичо й Анди. — Никога не се призна за победен и никога не се остави да го водят емоциите. Около него нямаше никакви загадки. Човек винаги знаеше каква е позицията му, той не криеше нищо. Беше безкрайно честен и нямаше тайни.

Ема си мислеше, че едва ли е било точно така. Вероятно е имал някакви тайни, защото всеки човек имаше такива. Ами емоции, това не означаваше ли какво чувства човек? Според нея той изпитваше силни чувства, ако съдеше по вида му, когато говореше за другата Ема или за летния следобед, как гледаше към нея и колко обичаше кучето си. Чичо Анди много бъркаше.

Така си мислеше Ема. Но когато едно момиче още не е навършило дванадесет години и е добре възпитано, не противоречи на възрастните.

Епилог

Нежен мрак се спусна над планините на Ню Хемпшър, докато Ема и съпругът й — Чарлс, седяха сред гостите на партито в градината, украсена в розово и бяло.

— Тази къща е била лятната вила на имението на семейство Сноу, които живееха в онази огромна каменна къща на хълма — обясняваше им домакинята. — О, мястото сега е съвсем различно, след като Сноу ги няма. Бяха такива добри съседи, прекрасна двойка, много ни липсват. Тя беше сляпа и той се грижеше чудесно за нея.

— Забележителен човек — добави домакинът. — Говореше пет езика — немски, руски, японски и забравих още какъв. По време на Втората световна война е работел за военното разузнаване, дешифрирал кодове. Беше от старо и много изискано семейство в Нова Англия и познаваше американската история толкова добре, че би могъл да напише книга. Всъщност е написал няколко, много хубави при това, правил е и преводи… Сноу наистина беше голям особняк — продължи той. — Прекрасен човек в много отношения, но и голям сноб. Обичаше да се събира с известни хора, от аристократични семейства. Но въпреки това имаше голямо сърце и съчувстваше на онеправданите. Мнозина сигурно си спомнят за онзи случай на главната улица, когато някакви момчета дразнели едно момиче с доста забележими младежки пъпки по лицето, а той страшно се ядосал. Понякога ми се струваше, че подобна ярост не се вписва в характера му като цяло.

— Или е била част от него — обади се един от гостите. — Той беше дребен, ужасно грозен човек и сигурно доста е страдал на младини.

— Е, възможно е. Не съм сигурна — домакинята се замисли. — В много отношения животът му е бил по-лек от този на повечето хора. Помните ли историята с двуколката?

Ема се поинтересува какво е „двуколка“.

— Файтон, теглен от един кон и само за един пътник. Изключително моден и луксозен начин за придвижване по времето, когато Сноу е бил момче. Веднъж се разхождал извън града — според мен сигурно е бил лош ученик и ужасно разглезен у дома — и видял няколко малки кученца, захвърлени край пътя. Взел ги у дома и нарекъл любимото си Артър, на името на президента Честър Артър. Много обичахме да слушаме тази история.

— Най-странната и тъжна част от историята му е неговата смърт — сериозно продължи домакинът. — Пишел писмо, когато получил сърдечен удар и се свлякъл на пода. Успял да напише само няколко думи, нещо от този род: Скъпи братко, вече съм стар и е много късно да говорим за неща, които са ужасни и несправедливи. Връщам се назад в дните си и виждам себе си в различна светлина. Искам да ти кажа колко съжалявам за думите си и че те нараних жестоко в онзи далечен ден… Само толкоз. Най-странното е, че той изобщо нямаше брат и никога не е имал.

— Не можем да сме сигурни в това — обади се тихо друг. — Какво ли всъщност знаем един за друг?

Настъпи тишина. „Прав е“, каза си Ема, загледана в първите звезди, които проблясваха в сгъстяващия се мрак. Как един човек да прозре мислите на другия или да почувства какво се крие в сърцето му и да го съди? В крайна сметка всекиму е дадено единствено да изпитва съчувствие към ближния.

Някога, в книга на Джоузеф Конрад, бе прочела една мисъл и си бе обещала да я запомни: „Едва когато се опитаме да вникнем в съкровените нужди на ближния, осъзнаваме колко неразгадаеми са човешките същества, с които споделяме звездното небе и топлината на слънцето“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.